УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2023 року
м. Київ
справа № 724/1902/21
провадження № 51-2933ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого 
ОСОБА_5 на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області 
від 29 листопада 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 07 лютого 
2023 року у кримінальному провадженні № 12021262160000119 щодо 
ОСОБА_5 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 345 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 листопада 
2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 194, ч. 1 
ст. 345 КК, та призначено йому покарання: за ст. 15 ч. 2 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК - у виді позбавлення волі на строк 10 років; ч. 2 ст. 125 КК - у виді арешту на строк 6 місяців; ч. 2 ст. 194 КК - у виді позбавлення волі на строк 4 роки; ч. 1 ст. 345 КК - у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю вказаних кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у закінченому замаху на умисне вбивство малолітньої дитини, умисному знищенні та пошкодженні чужого майна, вчиненому шляхом підпалу, завданні умисного легкого тілесного ушкодження, 
що спричинило короткочасний розлад здоров`я, погрозі вбивством, насильством 
щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, вчинених за наступних обставин. 
Так, ОСОБА_5 18 липня 2021 року приблизно о 20:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на території домоволодіння рідної сестри ОСОБА_6 , розташованого на АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час словесного побутового конфлікту із сестрою висловив погрозу знищення її майна та позбавлення її життя, а також життя її дитини шляхом підпалу.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне знищення та пошкодження майна, належного ОСОБА_7 , шляхом підпалу, а також на вчинення умисного вбивства малолітньої доньки ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , 2017 року народження, перебуваючи 
у житловій кімнаті вказаного будинку, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, маючи при собі металеву каністру, в якій містився нафтопродукт з вуглеводним складом, характерним для бензинів-розчинників 
з домішкою вуглеводнів, характерних для дизельної фракції, діючи умисно, почав обливати вищевказаною рідиною предмети побуту та ліжко, на якому знаходилась малолітня ОСОБА_8 . 
В цей час до цієї кімнати зайшла ОСОБА_7 , яка, побачивши активні дії ОСОБА_5 , почала вживати заходів для їх припинення, неодноразово вказуючи на присутність малолітньої ОСОБА_8 у кімнаті. 
Однак ОСОБА_5 , не реагуючи на зауваження сестри, з метою подолання її супротиву завдав їй декілька ударів кулаком та металевою каністрою по верхній частині тіла та 
в голову зліва і виштовхав із кімнати, де перебувала малолітня ОСОБА_8 , 
чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що призвели 
до короткочасного розладу здоров`я.
Після цього ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на умисне знищення майна ОСОБА_7 та позбавлення життя малолітньої ОСОБА_8 шляхом підпалу, усвідомлюючи, що на ліжку в кімнаті знаходиться малолітня дитина, за допомогою запальнички підпалив розлиту ним рідину біля дверей, які ведуть до виходу з кімнати, а в подальшому до виходу з будинку, внаслідок чого виникла пожежа, яка поширилась на стіни та побутові предмети в житловій кімнаті, де перебувала малолітня ОСОБА_8 , чим позбавив останню можливості самостійно залишити приміщення вказаної кімнати, в якій він влаштував пожежу.
Надалі ОСОБА_5 , будучи впевненим що пожежа у будинку розпочалась та полум`я розійшлось по житловій кімнаті, тобто що він виконав всі дії, які вважав за необхідне 
для доведення злочинного умислу, спрямованого на умисне знищення майна ОСОБА_7 та позбавлення життя малолітньої ОСОБА_8 , вибіг із будинку та направився до свого дому. Однак його злочинний умисел не був доведений до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_7 , не зважаючи на отримані тілесні ушкодження та виниклу пожежу в кімнаті житлового будинку, забрала свою малолітню доньку та покинула вказаний житловий будинок.
Цього ж дня близько 20:30, реагуючи на повідомлення ОСОБА_7 щодо вчинення ОСОБА_5 вказаних правопорушень, до будинку останнього з метою встановлення обставин підпалу будинку, у якому проживала ОСОБА_7 спільно з малолітньою 
ОСОБА_8 , діючи в межах повноважень, наданих статтями 23, 29, 31 Закону України «Про Національну поліцію» прибули працівники відділення поліції № 2 (м. Хотин) Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області, які перебували 
у форменому одязі та при виконанні службових обов`язків, а саме оперативний уповноважений сектору кримінальної поліції відділення поліції № 2 (м. Хотин) Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_9 та поліцейський з обліку та збереження речових доказів і озброєння цього ж відділення поліції ОСОБА_10 , який на той час виконував обов`язки поліцейського водія.
Працівники поліції, постукавши в двері житлового будинку ОСОБА_5 та представившись останньому, побачили через відчинене вікно будинку ОСОБА_5 , який перебуваючи всередині свого житлового будинку, усвідомлюючи, що перед ним знаходиться працівник поліції, почав поводити себе зухвало та агресивно, виражаючи демонстративну неповагу до працівника Національної поліції України як представника центрального органу виконавчої влади, ігноруючи існуючі у суспільстві елементарні правила поведінки і моральності, висловлював погрози присутнім працівникам поліції, та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, умисно розмахував кухонним ножем, погрожуючи вбивством та фізичною розправою працівнику поліції ОСОБА_9 , та, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на погрозу вбивством та застосуванням насильства працівнику поліції у зв`язку із виконанням ними своїх службових обов`язків, розпилив в бік поліцейського ОСОБА_9 перцевий балончик сльозогінної дії.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатів ОСОБА_4 та 
ОСОБА_11 залишив без задоволення, а вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2022 року щодо ОСОБА_5  - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України 
про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування оскаржених судових рішень в частині визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, та закриття провадження щодо нього у цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. Вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність в діях його підзахисного складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, що стало причиною неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що у справі відсутні будь-які дані, які б вказували на мотив ОСОБА_5 , яким би він міг керуватися, здійснюючи замах на вбивство племінниці. Більш того, вказує, що у його підзахисного були дружні стосунки із малолітньою ОСОБА_12 . Крім того, наголошує, що ОСОБА_5 , вчиняючи підпал, виявивши в кімнаті племінницю, вивів її на кухню, і лише після цього повернувся до кімнати та почав розливати паливну суміш по підлозі. Зазначає, 
що відсутність слідів горіння на одязі ОСОБА_8 , а також відсутність тілесних ушкоджень у малолітньої - факти, які достовірно вказують на те, що вона не перебувала в кімнаті, 
де виникла пожежа. Стверджує, що досліджені докази не доводять поза розумним сумнівом наявності у ОСОБА_5 умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо 
з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і 
не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 345 КК, і правильність кваліфікації його дій за вказаними статтями у касаційній скарзі захисника 
не оспорюються.
Доводи захисника щодо істотних порушень процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як убачається із копії оскарженого вироку, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2 
ч. 2 ст. 115 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.
Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_5 
у закінченому замаху на умисне вбивство малолітньої дитини, обґрунтовано послався 
на: показання обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків 
ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , дані, що містяться у протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 18 липня 2021 року, протоколі огляду місця події 
від 18 липня 2021 року та фототаблиці до нього, протоколі додаткового огляду місця події від 19 липня 2021 року, протоколі огляду місця події від 28 серпня 2021 року та фототаблиці до нього, висновку експертизи нафтопродуктів та паливно-мастильних матеріалів № СЕ-19/126-21/6103-ФХД від 13 вересня 2021 року, акті про пожежу головного інженера Дністровського РВ ДСНС від 18 липня 2021 року, звіті Дністровського районного відділу Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій 
у Чернівецькій області про причину виникнення пожежі, технічному висновку 
№ 65/29/07-2021 від 19 липня 2021 року про причину виникнення пожежі, висновку пожежно-технічної експертизи № СЕ-19/126-21/6089-ПГ від 16 серпня 2021 року, протоколі огляду від 09 вересня 2021 року, висновку експертизи нафтопродуктів та паливно-мастильних матеріалів № СЕ-19/126-21/6102-ФХД від 06 серпня 2021 року, протоколі слідчого експерименту та відеозапису до нього від 20 липня 2021 року, протоколі слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_7 від 28 серпня 2021 року, висновку судово-медичної експертизи № 101 екс-Н від 23 липня 2021 року, протоколі огляду та прослухування аудіо записів від 09 вересня 2021 року, свідоцтві про народження ОСОБА_8 серії НОМЕР_1 від 05 січня 2018 року, також дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, 
а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК.
Відповідно до ст. 374 КПКу мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення 
за апеляційною скаргою, у тому числі захисника ОСОБА_4 , доводи якої 
є аналогічними доводам у його касаційній скарзі.
Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних 
у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.
Доводи захисника про те, що в діях його підзахисного відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, були предметом розгляду та перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано вказали на їх безпідставність.
Частиною 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК передбачено відповідальність за закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині - малолітній дитині.
Згідно зі ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння 
(дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою, коли винний усвідомлює, 
що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, 
то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.
Для кваліфікації дій обвинуваченого як замах на вбивство беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості його умислу. Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини 
з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.
Як убачається з оскарженого вироку, обвинувачений перебував у триваючому конфлікті із потерпілою ОСОБА_7 , в тому числі через батьківський будинок, в якому остання проживала разом із свою трьохрічною донькою ОСОБА_8 . Обвинувачений, 18 липня 2021 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння під час побутового конфлікту із сестрою, висловив погрозу знищення її майна та позбавлення життя її та її дитини шляхом підпалу, після чого облив бензином житлову кімнату, в якій на ліжку знаходилась малолітня  ОСОБА_8 . Після того, як до житлової кімнати будинку зайшла ОСОБА_7 та почала вживати заходів для припинення його протиправних дій, просила обвинуваченого зупинитись та неодноразово вказувала на наявність малолітньої ОСОБА_8 у приміщенні житлової кімнати. ОСОБА_5 , не реагуючи на зауваження сестри, з метою подолання 
її спротиву, завдав їй легкі тілесні ушкодження, після чого свідомо умисно підпалив житлову кімнату, в якій знаходилась ОСОБА_8 , зі сторони входу в житлову кімнату 
з боку кухні, внаслідок чого малолітня ОСОБА_8 самостійно фактично не могла вийти 
з середини будинку, оскільки основні вхідні двері будинку на момент підпалу були зачинені, а до вікна, через яке проник до будинку обвинувачений, в силу малолітнього віку та високого розташування віконної рами, вона не могла дістатись. Після вчинення всіх необхідних дій щодо підпалу житлової кімнати, в якій знаходилась малолітня ОСОБА_8 , обвинувачений залишив місце вчинення злочину та пішов до себе додому. При цьому, 
на місце злочину він не повертався та будь-які дії щодо надання допомоги малолітній ОСОБА_8 та порятунку її з охопленої полум`ям житлової кімнати не здійснив.
Як вірно зазначив суд, про спрямованість умислу обвинуваченого на позбавлення дитини життя свідчать його цілеспрямовані активні дії щодо свідомого підпалу попередньо облитих бензиновою сумішшю житлової кімнати будинку та ліжка, на якому в цей час знаходилась малолітня ОСОБА_8 , поведінка ОСОБА_5 після вчинення підпалу, оскільки він, достовірно знаючи про перебування малолітньої ОСОБА_8 в кімнаті будинку, в якому влаштував пожежу, не вчинив жодних дій для порятунку дитини, натомість залишив її в підпаленій кімнаті із зачиненим вікном без доступу до виходу та вибіг з будинку.
Вказані обставини, як убачається з оскарженого вироку, підтвердив і сам обвинувачений, який, даючи показання в суді першої інстанції, визнав, що вікно, яке знаходилось 
в підпаленій кімнаті, було зачинене, а малолітня ОСОБА_8 в силу маленького зросту 
не могла б дістатись до вказаного вікна самостійно.
З огляду на наведене, а також враховуючи раніше висловлені ОСОБА_5 погрози 
про позбавлення життя потерпілої та її доньки, суд дійшов вірного висновку, 
що обвинувачений не міг не усвідомлювати суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачив їх наслідки та свідомо бажав настання смерті ОСОБА_8 , тобто мав прямий умисел на вбивство, яке не трапилось лише тому, що потерпіла ОСОБА_7 зайшла 
в кімнату, охоплену полум`ям, звідки винесла свою дитину.
Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно, 
про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок 
за апеляційною скаргою, в тому числі захисника ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам у його касаційній скарзі. 
Так, апеляційний суд, стверджуючи про правильність рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 , у тому числі в частині визнання його винуватим у вчиненні закінченого замаху на вбивство малолітньої дитини, обґрунтовано вказав на те, що ОСОБА_5 вчинив підпал біля єдиного виходу для дитини, виштовхавши при цьому її матір 
ОСОБА_7 та вдаривши останню по голові, тим самим створив усі умови, які б запобігли малолітній ОСОБА_8 покинути палаюче приміщення, що підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка послідовно та без змін вказувала на такі обставини як в ході досудового розслідування, так і під час розгляду в суді першої інстанції.
Крім цього, суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи сторони захисту про те, 
що ОСОБА_5 перед підпалом житлової кімнати вивів з неї малолітню ОСОБА_8 
на кухню і тим самим усунув небезпеку для дитини, слушно зазначив, що навіть у такому випадку підпал зазначеної житлової кімнати за встановлених судом обставин 
не виключав загрозу життю ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_5 , вчинивши підпал будинку в частині житлової кімнати і покинувши місце злочину, не міг контролювати, яка саме частина будинку буде охоплена полум`ям, і що вогонь не розповсюдиться по всьому будинку, в тому числі і у приміщення кухні, яке є складовою частиною цього будинку. 
При цьому ОСОБА_5 розумів, що в силу малолітнього віку дитина не в змозі була себе врятувати від вогню. Більш того, як зазначив суд, доводи сторони захисту в цій частині повністю спростовані показаннями потерпілої ОСОБА_7 .
Також колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано відхилила доводи сторони захисту і про те, що у ОСОБА_8 не було виявлено опіків на тілі та одязі, пославшись на показання потерпілої ОСОБА_7 , яка чітко вказувала на те, що вона, рятуючи життя доньки, зайшла до палаючої кімнати, де отримала опіки. При цьому, як зазначив суд, показання потерпілої ОСОБА_7 підтверджується висновком експерта № 101 екс-Н від 23 червня 2021 року, який міститься в матеріалах кримінального провадження.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
З огляду на наведене Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області 
від 29 листопада 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 07 лютого 
2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                  ОСОБА_3