ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15737/22                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 квітня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:  

Головуючого суддів                              Файдюка В.В.,
Суддів                                                  Мєзєнцева Є.І.,
                                                            Собківа Я.М.,
При секретарі                                        Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Пенсійного фонду України (далі - відповідач, ПФУ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - третя особа, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Пенсійного фонду України від 28 грудня 2021 року №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 до штату працівників на посаді першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві;
- допустити рішення про поновлення на роботі до негайного виконання.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем порушено процедуру звільнення, зокрема, позивач стверджує про відсутність підстав для скорочення ОСОБА_1 , порушення вимог статті 87 Закону України «Про державну службу», статей 49-2, 119, 252 Кодексу законів про працю України, статті 41 Закону України «Про професійні спілки,їх права та гарантії діяльності».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2022 року даний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України від 28 грудня 2021 року №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві датою, із якої остання була звільна із займаної посади.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві датою, із якої остання була звільнена із займаної посади.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Пенсійний фонд України звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначив, що з огляду на зміст ч.3 статті 87 Закону №889-VIII (в редакції, яка діяла на момент початку процедури попередження) висновок суду першої інстанції щодо обов`язку запропонувати усі вакантні посади, наявні в територіальних органах Фонду на усій території України, не узгоджується з положеннями законодавства. Крім того, положення ч. 3 статті 87 Закону №889-VIII не встановлюють обов`язку суб`єкта призначення надавати державному службовцю, якого попереджено про звільнення, пропозиції всіх наявних посад, а тим паче рівнозначних посад, зокрема, в державному органі, з яким такий державний службовець не перебував в трудових відносинах.
Вказав, що висновок суду першої інстанції щодо порушення відповідачем положень статті 42, ч. 2 статті 49-2 КЗпП України, а саме порушення прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 щодо наявності переважного права на залишення на роботі при її попереджені про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 статті 87 Закону № 889-УПІ не узгоджується з вимогами законодавства.
Крім того, суд дійшов помилкового висновку, що мали місце фактично 2 процедури щодо звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 статті 87 Закону №889-VIII у відмінних редакціях закону, оскільки процедура звільнення була розпочата та відбувалася у відповідності до норм ч. 3 статті 87 Закону №889-VIII в редакції, яка діяла на момент початку процедури попередження позивача, що відповідає змісту роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 15 березня 2021 року № 132-р/з.
Також не погоджуючись з зазначеним рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, третя особа зазначила, що законодавством, чинним станом на день видання наказу про попередження про звільнення позивача з посади першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а також, ознайомлення позивача з ним та переліком запропонованих посад для переведення суб`єкт призначення та керівник державної служби мали право здійснювати пропозицію вакантних посад на власний розсуд.
Вжите у ч. 3 статті 87 Закону №889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладаоться обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Крім того, ч. 3 статті 87 Закону України №889-VIII у редакції Закону України від 14 січня 2020 року №440-ІХ, яка була чинною на момент видання наказу про звільнення позивача з посади та ознайомлення нею з попередженням не передбачала переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю.
Позивачем подано відзиви на зазначені апеляційні скарги, де ОСОБА_1 заперечує проти їх задоволення та наполягає на законності оскаржуваного рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги відповідача та третьої особи підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 10 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято наказ №911 від 12 жовтня 2020 року «Про введення в дію змін до штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві», яким введено в дію з 12 жовтня 2020 року зміни до штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зі штатною чисельністю 1264 штатних одиниць та у зв`язку із введенням в дію змін до штатного розпису управлінню по роботі з персоналом ( ОСОБА_2 ) провести відповідну роботу, згідно із чинним законодавством.
01 лютого 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві скеровано до Пенсійного фонду України лист №2600-01-5/13811, яким, з метою покращення роботи Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, надано на затвердження проект структури Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.
Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11 лютого 2021 року №97 «Про введення в дію структури та змін до штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві» введено новий штатний розпис Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Наказ №97).
На підставі Наказу №97, керуючись статтею 87 Закону України «Про державну службу» та відповідно до наказу Пенсійного фонду України від 15 лютого 2021 року №16 «Про деякі питання делегування повноважень з питань управління персоналом» Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято наказ від 15 лютого 2021 року №104-а «Про попередження про звільнення першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1 », яким наказано ОСОБА_1 , першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві попередити про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та наказано управлінню по роботі з персоналом ( ОСОБА_2 ) забезпечити ознайомлення ОСОБА_1 з цим наказом та надати перелік вакантних посад державної служби (далі - Наказ №104-а).
Також на виконання Наказу №104-а ГУ ПФУ в м. Києві складено попередження першому заступнику начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1 , яким попереджено про наступне звільнення та в порядку частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» запропоновано вакантні посади (далі - попередження). 
З Наказом №104-а та попередженням позивач ознайомлена 16 лютого 2021 року та нею виявлено незгоду з пропозицією про переведення на запропоновану посаду.
24 листопада 2021 року листом №2800-0901-9/57817 Головою Правління Пенсійного фонду України складено пропозицію першому заступнику начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1 рівнозначних вакантних посад станом на 24 листопада 2021 року.
Листом від 13 грудня 2021 року №2600-08-8/200076 ГУ ПФУ в м. Києві просило Голову первинної профспілкової організації працівників Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю України дату згоди на звільнення першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1 .
Листом від 24 грудня 2021 року №16 Первинна профспілкова організація працівників Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомила про прийняття рішення (протокол №21 від 23 грудня 2021 року) лист від 13 грудня 2021 року №2600-08-8/200076 без розгляду по суті.
В подальшому 28 грудня 2021 року Пенсійним фондом України прийнято наказ №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким звільнено ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - оскаржуваний та/або спірний наказ, Наказ №322-о).
Наказом №1264-о від 28 грудня 2021 року «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 28 грудня 2021 року №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 » оголошено наказ Пенсійного фонду України від 28 грудня 2021 року №322-о про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у зв`язку зі скороченням посади державної служби 28 грудня 2021 року.
Наказом №1289-о від 30 грудня 2021 року «Про внесення змін до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 28 грудня 2021 року №1264-о «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 28 грудня 2021 року №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 » наказано внести зміни до вказаних наказів, зокрема, вказано, що датою звільнення вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, вважаючи його протиправним, а свої права порушшеними, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд дійшов наступних висновків.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).
Статтею 5 Закону № 889-VIII регламентовано, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Особливості правового регулювання державної служби в системі правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.
Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, вирішальним для правильного вирішення цього спору є момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи неодноразове внесення змін до Закону № 889-VIII. 
Верховний Суд у постановах від 16 лютого 2022 року у справах №380/3389/20, №380/3435/20, №380/3654/20 наголосив, що правовідносини щодо звільнення між роботодавцем та працівником, зокрема, у разі реорганізації підприємства виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення.
Так, з попередженням про наступне вивільнення із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 статті 87 Закону № 889-VІІІ позивач ознайомилась 16 лютого 2021 року.
Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення, була врегульована Законом № 889-VІІІ у редакції зі змінами, внесеними Законами № 117-IX та № 440-IX.
Згідно п. 4 ч. 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Положеннями статті 87 Закону № 889-VIII встановлено порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Так, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, серед іншого, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п.1 ч.1 статті 87 Закону).
Відповідно до ч. 3 статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
За частиною 4 вказаної статті у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Згідно ч. 5 статті 87 Закону № 889-VIII наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.
Таким чином, законодавством, чинним станом на день видання наказу про попередження про звільнення позивача з посади першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а також ознайомлення позивача з ним та переліком запропонованих посад для переведення суб`єкт призначення та керівник державної служби мали право здійснювати пропозицію вакантних посад на власний розсуд.
Отже, у ч. 3 статті 87 Закону № 889-VIII йдеться про право суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).
Термін "державний орган" визначено, зокрема, ч. 1 статті 1 Закону України "Про запобігання корупції", згідно з якою державний орган - це орган державної влади, в тому числі колегіальний державний орган, інший суб`єкт публічного права, незалежно від наявності статусу юридичної особи, якому згідно із законодавством надані повноваження здійснювати від імені держави владні управлінські функції, юрисдикція якого поширюється на всю територію України або на окрему адміністративно-територіальну одиницю.
Позивач працювала в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, яке відповідно до п. 12 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2 (Положення № 28-2) є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс та кошторис видатків, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. Юрисдикція Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві поширюється на територію міста Києва.
Враховуючи, що головні управління є окремими юридичними особами публічного права, а позивач перебувала у трудових відносинах лише з одним із них - Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, то відсутні правові підстави вважати їх тим самим органом, в якому працювала позивач.
Отже, висновок суду першої інстанції щодо обов`язку запропонувати усі вакантні посади, наявні в територіальних органах Фонду на усій території України, не узгоджується з положеннями законодавства.
Крім того, згідно з положеннями ч. 3 статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).
Тобто, вказана норма не встановлює обов`язку суб`єкта призначення надавати державному службовцю, якого попереджено про звільнення, пропозиції всіх наявних посад, а тим паче рівнозначних посад, зокрема, в державному органі, з яким такий державний службовець не перебував в трудових відносинах.
Верховним Судом вже неодноразово, зокрема, у постановах від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, від 08 грудня 2021 року у справі №380/3646/20, від 23 грудня 2021 року у справі №380/3551/20, від 16 лютого 2022 року у справі №380/3389/20, від 16 лютого 2022 року у справі №380/3435/20, від 16 лютого 2022 року у справі №380/3654/20, від 16 лютого 2022 року у справі №380/4357/20, від 22 лютого 2022 року у справі №380/3547/20, від 09 червня 2022 року у справі №380/3833/20, від 09 червня 2022 року у справі №380/3269/20, від 07 липня 2022 року у справі №380/3754/20, досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі п. 1 і 1-1 ч. 1статті 87 Закону № 889-VІІІ (у редакції Закону № 117-IX) у сукупності з положеннями ч. 3 статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 440-IX). У наведених постановах Верховний Суд підкреслив, що вжите у частині 3 статті 87 Закону №889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. 
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Задовольняючи позов, суд послався на те, що зі змісту листа від 16 березня 2021 року №2800-0901-8/12327 Управління по роботі з персоналом Пенсійного фонду України судом встановлено, що станом на 15 лютого 2021 року в територіальних органах Фонду були наявні вакантні посади, які є рівнозначними посаді першого заступника начальника Головного управління, а саме заступник начальника Головних управлінь Фонду у Вінницькій, в Донецькій, в Тернопільській, в Миколаївській, в Херсонській областях та посада заступника начальника головного управління - начальника управління інформаційних систем та електронних реєстрі Головного управління Фонду у Львівській області. Однак, посади, перелічені у листі від 16 березня 2021 року №2800-0901-8/12327 Управління по роботі з персоналом Пенсійного фонду України, позивачу не пропонувались.
Суд вказав, що заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач не навів жодного обгрунтування щодо підстав не пропонування позивачу при вивільненні рівнозначних посад та обмеження пропозиції виключно вакантних посад у кількості 38 посад.
Тобто, посилання, наведені вище колегією суддів містить і оскаржуване судове рішення, проте, суд першої інстанції, обгрунтовуючи прийняте рішення про задоволення вимог позивача, висловив непослідовну позицію щодо застосування вищенаведених норм та висновків Верховного Суду.
На переконання колегії суддів, з аналізу наведених вище норм вбачається, що Головне управління не було зобов`язане пропонувати вакантні посади, воно мало право запропонувати вакантні посади лише у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, Законом не було передбачено обов`язку пропонувати всі вакантні посади.
Таким чином, суд дійшов помилкового та необгрунтованого висновку щодо наявності обов`язку Фонду запропонувати позивачу не лише всі вакантні посади, наявні в тому державному органі, з якого було звільнено позивача, а й наявні вакантні рівнозначні посади в інших державних органах, з якими позивач не перебувала в трудових відносинах.
Щодо висновку суду першої інстанції про порушення відповідачем прав та охорошованих законом інтересів ОСОБА_1 щодо наявності переважного права па залишення на роботі при її попереджені про звільнення, слід зазначити таке.
Відповідно до роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 15 березня 2021 року № 132-р/з якщо процедура вивільнення, розпочата і не завершена до набрання чинності Законом України від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби", така процедура завершується згідно із законодавством, яке діяло на момент початку такої процедури. Тобто, якщо державного службовця в установленому порядку повідомлено про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 статті 87 Закону № 889-VIII і таке звільнення не відбулося до 06 березня 2021 року (дата набрання чинності Законом № 1285), суб`єкт призначення або керівник державної служби не має обов`язку пропонувати цьому державному службовцю іншу посаду відповідно до чинної ч. 3 статті 87 цього Закону
При звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 статті 87 Закону № 889-VIII (в редакції, що діяла на початок процедури вивільнення), положення статті 49-2 КЗпП України не застосовується. При цьому не застосовується положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Так, стаття 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на момент початку процедури звільнення) не передбачала врахування при звільненні державного службовця переважного права залишення на роботі.
Крім того, відповідно до ч.6 статті 49-2 КЗпП вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Згідно ч.2 цієї статті при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Слід зазначити, що суд першої інстанції вірно послався на ч. 6 статті 49-2 КЗпП України, правильно навівши її зміст, згідно якої під час вивільнення державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу" не застосовується ч.2 статті 49-2 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі, однак, неправильно застосував наведені норми, вказавши, що в даному випадку підлягають застосуванню стаття 42 та ч.2 статті 49-2 КЗпП України щодо необхідності визначення переважного права на залишення на роботі, тим самим нівелювавши зміст процитованої ч. 6 статті 49-2 КЗпП України.
Також, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що мали місце фактично 2 процедури щодо звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 статті 87 Закону № 889 у відмінних редакціях закону.
За загальним поняттям термін "процедура" - це дія або сукупність дій, спрямованих на досягнення певної мети, офіційно встановлений чи узвичаєний порядок здійснення, виконання або оформлення чого-небудь.
Процедура звільнення - це певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін, зокрема, роботодавця та працівника. Початком процедури звільнення є попередження державного службовця про наступне вивільнення. Закінченням процедурі є власне саме звільнення працівника.
Як було зазначено вище, Наказом Головного управління від 15 лютого 2021 року № 104-о попереджено позивача про звільнення з посади першого заступника начальника Головного управління у зв`язку зі змінами в Структурі та штатному розписі управління та одночасно надано попередження з пропозицією вакантних посад, наявних в Головному управлінні. Із зазначеним наказом та наданими пропозиціями позивач ознайомилася 16 лютого 2021 року.
При цьому, процедура звільнення розпочата та відбувалася у відповідності до норм ч. 3 статті 87 Закону № 889 в редакції, яка діяла на момент початку процедури попередження позивача, що відповідає змісту роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 15 березня 2021 року № 132-р/з.
Пенсійний фонд України листом від 24 листопада 2021 року №2800-0901-9/57817 запропонував ОСОБА_1 для переведення вакантні станом на 24 листопада 2021 року рівнозначні посади в територіальних органах Пенсійного фонду України. Однак, ОСОБА_1 не надала згоду на переведення на запропоновані їй Пенсійним фондом України посади, у зв`язку з чим після спливу 30 календарних днів Пенсійним фондом України було видано наказ від 28 грудня 2021 року №322-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », а також винесені на його виконання накази Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 28 грудня 2021 року №1264-0 та від 30 грудня 2021 року №1289-0.
Проте, судом першої інстанції не взято до уваги, що лист Фонду від 24 листопада 2021 року № 2800-0901-9/57817, яким запропоновано наявні станом на 24 листопада 2021 року рівнозначні вакантні посади в органах Фонду, направлено позивачу на виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києві від 06 жовтня 2021 року у справі № 640/25471/21. Так, зазначеною ухвалою заборонено Пенсійному фонду України вчиняти дії щодо звільнення позивача з посади першого заступника начальника Головного управління без попередження про звільнення та запропонування рівнозначної посади до набрання рішенням у справі законної сили. Вказана ухвала суду набрала законної сили, а отже підлягала обов`язокому виконанню.
Відтак, повторна пропозиція ОСОБА_1 посад для переведення була здійснена на виконання вимог вищезазначеної ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва про забезпечення позову, з огляду на що висновок суду першої інстанції про те, що суб`єкт призначення або керівник державної служби не мав права на повторну пропозицію вакантних посад, є невірним.
Щодо посилання позивача на попередження про її звільнення неуповноваженою на те особою, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1041 затверджено Порядок делегування окремих повноважень керівника державної служби в центральному органі виконавчої влади (далі - Порядок №1041), який визначає процедуру делегування окремих повноважень керівника державної служби в центральному органі виконавчої влади (далі - керівник державної служби) з питань управління персоналом, визначених частиною другою статті 17 Закону України "Про державну службу", керівникам самостійних структурних підрозділів апарату та територіальних органів чи відокремлених підрозділів центрального органу виконавчої влади.
Відповідно до п. 3 Порядку №1041 обсяг делегованих повноважень визначається наказом/ розпорядженням керівника державної служби.
До окремих повноважень керівника державної служби, які можуть бути делеговані, належать, зокрема попередження державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", про звільнення та повідомлення таким державним службовцям про зміну істотних умов державної служби.
Згідно пп. 7 п. 11 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 23 липня 2014 року №280 (далі - Положення №280), Голова правління Пенсійного фонду України призначає на посади та звільняє з посад за погодженням з Міністром соціальної політики керівників та заступників керівників територіальних органів Пенсійного фонду України відповідно до законодавства про державну службу.
Судом встановлено, що наказом від 15 лютого 2021 року №16 «Про деякі питання делегування поновлень з питань управління персоналом» делеговано повноваження керівника державної служби з питань управління персоналом щодо попередження про звільнення та повідомлення про зміну істотних умов державної служби державним службовцям, які займають посади заступників начальників головних управлінь Пенсійного фонду України в областях та м. Києві, посадовим особам, серед іншого ОСОБА_3 .
З матеріалів справи вбачається, що як наказ №164-о, так і попередження позивача про майбутнє звільнення, підписано ОСОБА_3 . Як вірно зазначив суд першої інстанції, не відображення у наказі від 15 лютого 2021 року №16 «Про деякі питання делегування поновлень з питань управління персоналом» обставин делегування повноважень в частині надання пропозицій державному службовцю вакантних посад не вказує на те, що такі пропозиції були надані не уповноваженою на те особою.
Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції цілком обгрунтовано зазначив, що безпідставними є твердження ОСОБА_1 щодо формування ГУ ПФУ в м. Києві штатного розпису, штучне скорочення посади тощо, адже роботодавець наділений правом самостійно визначати чисельність працівників і штатний розпис не потребує додаткового доведення, а судові органи не можуть вимагати обґрунтування доцільності скорочення чисельності або штату та саме в рамках розгляду спору про поновлення на роботі вирішується питання про правомірність звільнення працівника з роботи, тому до повноважень суду входить перевірка правильності проведення та дотримання роботодавцем процедури звільнення, у тому числі за скороченням, конкретного працівника.
Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18, при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
Таким чином, проаналізувавши апеляційні скарги відповідача та третьої особи, судова колегія зазначає, що вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду та спростовують висновки суду першої інстанції по суті справи, а тому приймаються судом як належні.
Відтак, протиправним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову.
Отже при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, що призвело до невірного по суті вирішення справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2022 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Згідно п. 2 ч. 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для, зокрема, зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову.
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 25 квітня 2023 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк 
          
                     Судді:                                                                       Є.І. Мєзєнцев

                                                                                                    Я.М. Собків