Постанова                       
Іменем України
24 травня 2023 року 
м. Київ
справа № 766/6313/20
провадження № 61-20286св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України», Акціонерне товариство «Укртрансгаз»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Білою Тамарою Володимирівною, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021 року у складі судді Кузьміної О. І. та постанову Херсонського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Кутурланової О. В., Майданіка В. В., Орловської Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - ТОВ «Оператор газотранспортної системи України»), Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - АТ «Укртрансгаз») про визнання незаконною бездіяльності щодо невжиття заходів з переведення, визнання звільненим з посади у зв`язку із переведенням та зобов`язання прийняти на посаду.
Позов обґрунтований тим, що він перебував з АТ «Укртрансгаз» у трудових правовідносинах.
25 березня 2020 року його було звільнено з посади оператора газорозподільної станції (далі - ГРС) 5-го розряду ГРС Херсон-2 дільниці служби ГРС Херсонського промислового майданчика Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії «Оператор газотранспортної системи України» АТ «Укртрансгаз» (далі - оператор філії АТ «Укртрансгаз») у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
22 січня 2020 року роботодавець попередив його про вивільнення у зв`язку із скороченням штату працівників, проте письмовий перелік вакантних посад в АТ «Укртрансгаз» йому не надав.
Вказує, що у зв`язку з реорганізацією АТ «Укртрансгаз» він звернувся із заявами до генерального директора АТ «Укртрансгаз» та генерального директора ТОВ  «Оператор газотранспортної системи України» про звільнення та переведення його на аналогічну посаду до ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», однак йому було відмовлено в задоволенні вказаних заяв.
Позивач вважає незаконною бездіяльність відповідачів, які не перевели його на аналогічну посаду до ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», як правонаступника АТ «Укртрансгаз».
Просив суд: 
- визнати незаконною бездіяльність ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» та АТ «Укртрансгаз» щодо невжиття заходів з його переведення з посади оператора філії АТ «Укртрансгаз» на посаду оператора газорозподільної станції ГРС Херсон-2 Херсонського промислового майданчика Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» (далі - оператор ТОВ «Оператор газотранспортної системи України»);
- визнати його звільненим з посади оператора філії АТ «Укртрансгаз» на підставі пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із переведенням працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію;
- зобов`язати ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» прийняти його на посаду оператора цього товариства.
Короткий зміст рішення судів першої  та апеляційної інстанцій
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ТОВ «Оператор ГТС України» є окремою самостійною юридичною особою, яка не пов`язана відносинами правонаступництва з АТ «Укртрансгаз», то посилання позивача на безумовний обов`язок щодо переведення працівників з АТ «Укртрансгаз» до новоутвореного товариства не ґрунтується на нормах матеріального права доказах у справі. Наказ про звільнення ОСОБА_1 в зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України позивач не оспорював, він є чинним, а трудове законодавство не одночасне звільнення працівника з різних підстав. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту не передбачений чинним законодавством та не відновить його права у випадку його порушення, невизнання чи оспорення. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2021 року ОСОБА_1 через адвоката Білу Т. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб.
Таким чином, мотивування судами відмови у позові лише через обрання позивачем способу захисту, не передбаченого законом або договором, є помилковим, порушує принцип судового захисту і перешкоджає доступу до правосуддя, що суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Щодо суті спору, то зазначено таке.
 ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» створено шляхом відокремлення (виділу) філії «Оператор газотранспортної системи України» АТ «Укртрансгаз» в окрему юридичну особу з переходом визначених законодавчими нормативно-правовими актами прав та обов`язків для виконання функцій з транспортування природнього газу, у тому числі, переданням працівників, що обслуговують газорозподільні станції. У ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» виник обов`язок щодо переведення всіх працівників з АТ «Укртрансгаз» до ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», необхідних для ефективного провадження діяльності з транспортування природного газу, що підтверджується постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 24 грудня 2019 року № 3010 «Про прийняття Остаточного рішення про сертифікацію оператора газотранспортної системи».
ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» не надало суду належних та допустимих доказів того, що позивачу запропоновано переведення на посаду оператора у його новостворений підрозділ. 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме застосування частини першої статті 32, пункту 5  частини першої статті 36, статті 49-2 КЗпП України.
Аргументи інших учасників справи
У відзивах на касаційну скаргу відповідачі заперечували проти доводів  ОСОБА_1 в особі адвоката Білої Т. В., просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» обґрунтований тим, що товариство є окремою, самостійною юридичною особою, не пов`язаною відносинами правонаступництва з будь-яким суб`єктом приватного або публічного права, у тому числі з АТ «Укртрансгаз». 
Посилання позивача на безумовний обов`язок переведення працівників з  АТ  «Укртрансгаз» до новоствореного товариства не ґрунтується на нормах матеріального права та доказах у справі. 
Трудовим законодавством не передбачений обов`язок новоствореної юридичної особи приймати на роботу працівників шляхом переведення. 
Позивач не оскаржив наказ про звільнення з посади оператора філії АТ «Укртрансгаз» у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Вимоги касаційної скарги про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, оскільки заявник не підтвердив належними та допустимими доказами понесення таких витрат.
Відзив АТ «Укртрансгаз» обґрунтований тим, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом, ОСОБА_1 не оскаржив наказ про його звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. ТОВ «Оператор ГТС України» є окремою самостійною юридичною особою, яка не пов`язана відносинами правонаступництва з АТ «Укртрансгаз». З огляду на це правильними є висновки суду апеляційної інстанції, що посилання позивача на безумовний обов`язок щодо переведення працівників з АТ «Укртрансгаз» до новоутвореного товариства не ґрунтуються на нормах матеріального права та доказах у справі.
Підстави для припинення трудового договору з позивачем у зв`язку з переведенням, за його згодою, на інше підприємство (згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 КЗпП України) відсутні. Трудове законодавство не передбачає одночасного звільнення працівника з різних підстав.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на касаційне оскарження рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Згідно зі статтею 400 ЦПКУкраїни переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ «Укртрансгаз» та обіймав посаду оператора філії АТ «Укртрансгаз».
Листом від 21 січня 2020 року ОСОБА_1 попереджено про вивільнення у зв`язку із скороченням штату працівників.
Наказом начальника Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії «Оператор газотранспортної системи України» АТ «Укртрансгаз» від 23 березня 2020 року №17-к ОСОБА_1 звільнено з посади оператора філії АТ «Укртрансгаз» з 25 березня 2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 6, т. 1).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 43 Конституції Україникожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.
Встановлено, що наказом начальника Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії «Оператор газотранспортної системи України» АТ «Укртрансгаз» від 23 березня 2020 року №17-к ОСОБА_1 звільнено з посади оператора філії АТ Укртрансгаз» з 25 березня 2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Таким чином, у відповідача відбулися реорганізація структури центру, зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності та штату працівників.
Позивач посилається на порушення роботодавцем його прав у зв`язку з невжиттям заходів з його переведення з посади оператора філії АТ  «Укртрансгаз» на посаду оператора ТОВ «Оператор газотранспортної системи України».
Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відмову у позові, з огляду на таке. 
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 15-52гс20).
Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний з`ясувати наявність підстав для звільнення.
Водночас позивач не оскаржував наказ про його звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а вказує про обов`язок ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» прийняти його на посаду оператора ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» в порядку переведення.
Відповідно до частини першої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. 
Згідно з частиною п`ятою статті 24 КЗпП України особі, запрошеній на роботу в порядку переведення за погодженням між керівниками підприємств, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України переведення працівника за його згодою на інше підприємство є підставою припинення трудового договору. 
Отже, незважаючи на наявність у працівника права ініціювати питання переведення його на роботу на інше підприємство, для такого переведення, крім згоди працівника, необхідним також є наявність запрошення на роботу в порядку переведення з іншого підприємства та погодження керівників підприємств на таке переведення, у результаті чого на новій роботі працівник укладає інший трудовий договір.
У позові ОСОБА_1 вказав, що відповідачі відмовили йому в задоволенні заяв про звільнення та прийняття на роботу в зв`язку з переведенням на підставі пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України.
Також суди встановили, що відповідачі не пропонували позивачу посаду оператора ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» в порядку переведення.
Посилання позивача на безумовний обов`язок відповідачів перевести його на посаду оператора ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» є необґрунтованими, з огляду на викладені вище норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Суди встановили, що відповідно до пункту 2.1.2.2 Статуту ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» є юридичною особою приватного права та набуває прав юридичної особи з дати його державної реєстрації.
Оскільки ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» діє як самостійний суб`єкт господарювання та не пов`язане відносинами правонаступництва з АТ «Укртрансгаз», посилання позивача на безумовний обов`язок переведення працівників з АТ «Укртрансгаз» до новоутвореного товариства не ґрунтується на нормах матеріального права та спростовується доказами у справі.
Наказ про звільнення позивача у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є чинним.
Вимога позивача визнати його звільненим з посади оператора філії  АТ «Укртрансгаз» на підставі пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із переведенням до ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» за встановлених обставин у справі не може бути вирішена, оскільки  позивач звільнений з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а трудове законодавство не передбачає одночасного звільнення працівника з різних підстав.
 
З огляду на встановлені обставини справи Верховний Суд зазначає, що трудове законодавство не передбачає переведення працівника на інше підприємство, якщо працівник звільнений з роботи. 
Таким чином, позивач не обґрунтував визначені законом підстави для його переведення з посади оператора філії АТ «Укртрансгаз» (з якої він звільнений за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України) на посаду оператора ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» (згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 КЗпП України).
Оскільки позивач не порушує питання про поновлення на попередній посаді, не обґрунтовує позов порушенням процедури звільнення та невиконанням роботодавцем вимог статті 49-2 КЗпП України, висновки судів про відмову у позові  відповідають нормам матеріального і процесуального права.
Крім того, є обґрунтованими висновки судів, що за встановлених обставин у справі обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відновить його трудових прав.
З огляду на доводи касаційної скарги Верховний Суд зазначає, що право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України. Водночас згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги. 
Посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме застосування частини першої статті 32, пункту 5 частини першої статті 36, статті 49-2 КЗпП України, висновків судів не спростовують. Вказані норми регулюють різний характер трудових правовідносин: частина перша статті 32 та пункт 5  частини першої статті 36 КЗпП України - переведення на іншу роботу та припинення трудового договору у зв`язку з переведенням, які, крім згоди працівника на переведення, передбачають обов`язкове запрошення особи на роботу за погодженням між керівниками підприємств в порядку переведення, а стаття 49-2 КЗпП України - порядок вивільнення працівників, зокрема, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.
Таким чином, указані норми регулюють різні підстави звільнення працівників, тому лише посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме застосування частини першої статті 32, пункту 5 частини першої статті 36, статті 49-2 КЗпП України, без належного обґрунтування підстави касаційного оскарження не впливає на вирішення вказаного спору по суті та не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Позивач не надав належних та допустимих доказів порушення його трудових прав та необхідність їх захисту у визначений у позові спосіб.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Білою Тамарою Володимирівною, залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
О. В. Ступак
В. В. Яремко