КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5424/2023
Справа № 755/5306/21
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
21 червня 2023 року                                                                                                  
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                                 Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Марфіної Н.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
В березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив усунути від права на спадкування ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов мотивував тим, що з 2004 року в квартирі за адресою АДРЕСА_1 проживали він, його батько ОСОБА_3 та дружина позивача. З 2005 року ОСОБА_3 почав страждати стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції, за своїм психічним станом на міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребував встановлення над ним опіки. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року по справі № 2604/5033/2012 було задоволено заяву про визнання ОСОБА_3 недієздатним. Стан здоров`я ОСОБА_3 був нестабільний та він завжди потребував постійного догляду, був як фізично, так і психічно нездоровий, отже не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 2/3 частин квартири. В 2017 році він звернувся до суду з позовом відносно відповідача про визнання заповіту недійсним, однак рішенням від 07 грудня 2020 року в справі № 755/4850/17 йому було відмовлено в позові. Під час розгляду даної справи задоволено клопотання його представника про витребування доказів - медичної документації на померлого ОСОБА_3 та належним чином засвідченої копії матеріалів спадкової справи. Згідно з актом судово-психіатричної експертизи від 15 січня 2013 року, ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, при цьому прояви психічної хвороби почалися з 2010 року. Відповідно до висновку експерта від 10 лютого 2020 року, ОСОБА_3 на весну 2008 року, зокрема на час складання ним заповіту, страждав психічним розладом. 
Починаючи з 2008 року відповідач ОСОБА_2 , яка є його сестрою, ухилялася від надання будь-якої допомоги батьку, не спілкувалась з ним, не доглядала, не надавала медичну допомогу, не вітала зі святами, також відносно неї було порушено кримінальне провадження в зв`язку з тим, що остання викрала необхідні документи та грошові кошти у ОСОБА_3 . Також померлий перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КМКОЦ, а саме з 17 березня 2008 року по 21 березня 2008 року з приводу раку шкірної лівої вушної раковини, однак відповідач, знаючи про хворобу батька, ухилялася від надання будь-якої допомоги. Натомість позивач та його дружина тривалий час доглядали за ОСОБА_3 , опікувались ним, займались прибиранням, вирішенням побутових питань, сплачували комунальні послуги, приймали участь у витратах на придбання ліків.
            
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.
                                                                        
Позивач ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводив обставини справи, зазначені в позовній заяві.
Вважав, що ним надано докази того, що спадкодавець ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребував постійного догляду в зв`язку з хворобою.
Просив звернути увагу на показання свідків, а саме ОСОБА_4 , яка почала проживати з ним однією сім`єю за адресою АДРЕСА_1 з 2004 року, вони піклувалися один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом тривалий час доглядали за ОСОБА_3 , опікувались ним, вирішували побутові питання, сплачували комунальні послуги, приймали участь у витратах на придбання ліків. 18 лютого 2010 року вони зареєстрували шлюб. Свідок ОСОБА_4 підтвердила, що з 2005 року ОСОБА_3 почав страждати стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції, і що за своїм психічним станом він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребував встановлення над ним опіки. Також свідок пояснила, що стан здоров`я ОСОБА_3 був нестабільний, він завжди потребував постійного догляду, був як фізично, так і психічно нездоровий.
Відповідач ОСОБА_2 мала можливість, але свідомо ухилялася від надання допомоги, що підтвердили свідки в судовому засіданні, і не надала суду під час розгляду справи жодних належних та допустимих доказів, що надавала батьку за час життя, особливо під час хвороби та перебування в безпорадному стані, будь-яку допомогу, а саме матеріальну та моральну, що свідчить про те, що відповідач ухилялась від надання допомоги та за рішенням суду може бути усунена від права на спадкування.
Наголошував, що суд не звернув увагу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року, яким ОСОБА_3 визнано недієздатним. Відповідач не оскаржувала дане рішення, воно набрало законної сили. Дане рішення підтверджує, що померлий батько перебував у похилому віці, переніс тяжку хворобу та був у безпорадному стані.
Наводив зміст ст. 1224 ЦК України, п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» щодо безпорадного стану особи. 
Вказував, що необхідними умовами для усунення особи від права на спадкування є встановлення факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги й факту перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво й потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
В судове засідання, призначене на 21 червня 2023 року, з`явився представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Куделя В.П. 
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, від представника позивача 21 червня 2023 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з зайнятістю в іншій справі, яка розглядається в Київському апеляційному суді та призначена до розгляду на 21 червня 2023 року о 12:00.
 
Представник відповідача заперечував проти задоволення вказаного клопотання.
 
Вирішуючи заявлене клопотання, апеляційний суд враховує наступне.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
При вирішенні клопотання судом враховується, що попереднє судове засідання, призначене на 31 травня 2023 року, було відкладено за клопотанням представника позивача на 21 червня 2023 року на 14:00, про що представник позивача був повідомлений заздалегідь 01 червня 2023 року на електронну адресу. 
Відтак, позивач та його представник з врахуванням тривалості часу, на якій було відкладено розгляд справи за клопотанням представника позивача, мали об`єктивну можливість узгодити участь сторони позивача в розгляді даної справи на призначений судом час. 
 
В апеляційній скарзі вже викладені всі доводи позивача щодо підстав скасування судового рішення, відтак відсутність сторони позивача під час розгляду його апеляційної скарги судом жодним чином не порушує його процесуальні права.
 
Враховуючи наведене, оскільки позивач, який подав апеляційну скаргу, належним чином обізнаний про рух справи та повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, доказів поважності неявки до суду не надав, неявка сторони позивача не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк апеляційний суд прийшов до висновку про необґрунтованість клопотання про відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи у відсутності позивача, визнаючи зазначені підстави для відкладення розгляду справи неповажними.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
                                                                                    
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про усунення спадкоємця від права на спадкування, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів на підтвердження обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування за законом.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими,  відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 , 1955 року народження, та ОСОБА_2 , 1951 року народження, є дітьми ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9, 203 - 205 т. 1).
12 травня 2008 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким частини квартири за адресою АДРЕСА_1 заповів: 4/9 частин - ОСОБА_2 , та 2/9 частин - ОСОБА_1 . 
Крім того, згідно матеріалів спадкової справи, копія якої наявна на а. с. 190 - 247б т. 1, до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 входить земельна ділянка, вклади на банківських рахунках, цінні папери.
На а. с. 28 - 29 т. 1, а також в копії матеріалів спадкової справи, знаходяться копії заяв ОСОБА_2 від 08 серпня 2014 року та ОСОБА_1 від 22 вересня 2014 року на ім`я приватного нотаріуса КМНО Полежаєва О.Є. про прийняття спадщини як спадкоємцем за заповітом.
На а. с. 10 т. 1 знаходиться копія довідки ЖЕК № 407 від 13 серпня 2014 року, згідно якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 28 червня 1988 року по 19 червня 2014 року.
ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 06 лютого 2001 року (а. с. 202 т. 1).
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року в справі № 2604/5033/2012 задоволено заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання громадянина недієздатним, визнано недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 11 - 12 т. 1). Судом встановлено, що згідно акту № 28 від 15 січня 2013 року амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи за станом у даний час ОСОБА_3 станом на даний час не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.
На а. с. 13 т. 1 знаходиться копія листа Київського міського клінічного онкологічного центру від 20 квітня 2018 року № 776, яким повідомлено, що ОСОБА_3 з 17 березня 2008 року по 21 березня 2008 року з приводу раку шкіри лівої вушної раковини перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КМКОЦ; 18 березня 2008 року була виконана операція, а також в період стаціонарного лікування 17 березня - 21 березня 2008 року пацієнт отримував медичні препарати.
На а. с. 118 - 127 т. 1 знаходиться копія рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року в справі № 755/4850/17, залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року (а. с. 129 - 131 т. 1) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, яким в позові відмовлено. Судом враховано, що ОСОБА_3 на час складання заповіту та ще чотири роки потому був працездатною особою, самостійно пересувався по місту громадським транспортом, проживаючи з дочкою ОСОБА_2 , допомагав, виконуючи доручення по господарству; щодо особистих стосунків із сином, ОСОБА_1 , то матеріали справи та покази свідків свідчать про наявність між батьком та сином непорозумінь, про що свідчать наявні в матеріалах справи заяви останнього до начальника ГУ МВС України, голови Дніпровського районного суду м. Києва, датовані 2012 роком; складання спірного заповіту відбулось в травні 2008 року, тобто більше як за чотири роки до того, як ОСОБА_3 було визнано недієздатним, а прояви хвороби у нього почались у 2010 році, через два роки після складання заповіту.
На а. с. 69 т. 1 знаходиться копія довідки ПАТ «Готель «Прем`єр Палас» від 18 липня 2012 року № 47, згідно якої ОСОБА_3 працював у ПАТ «Готель «Прем`єр Палас» з 01 січня 2005 року по 31 березня 2012 року на посаді начальника транспортного відділу. Згідно копії трудової книжки ОСОБА_3 , з даної посади його звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 74 т. 1).
На а. с. 78 - 79 т. 1 знаходиться копія індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України за 2005 - 2012 роки щодо застрахованої особи ОСОБА_3 , який отримував заробітну плату в готелі «Прем`єр Палац», зокрема в 2005 році - 40554 грн., в 2006 році - 47913 грн., в 2007 році - 54450,48 грн., в 2008 році - 64339,93 грн., в 2009 році - 72166,91 грн., в 2010 році - 72873,71 грн., в 2011 році - 84552,40 грн., в 2012 році за три місяці - 19081,08 грн.
На а. с. 53 - 56 т. 1 знаходиться копія заяви ОСОБА_3 від 07 січня 2012 року на ім`я ГУ МВС України в м. Київ, в якій зазначено фактичну адресу проживання АДРЕСА_2 , а також, що син заявника ОСОБА_1 забрав у нього документи, поміняв замки в квартирі і без його дозволу ОСОБА_3 вийти з квартири не може. Крім того, син сказав, що відтепер пенсію він буде отримувати сам і документи він йому не поверне, а харчуватися ОСОБА_3 буде разом з ним. Після виходу з лікарні, де син залишив його на цілий місяць, ОСОБА_2 09 грудня 2011 року забрала його до своєї квартири, де він зараз і проживає. Після цього він неодноразово просив сина повернути документи, паспорт, ощадкнижку, пенсійне посвідчення, однак він сказав, що нічого не поверне.
Згідно листа Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11 лютого 2012 року на ім`я ОСОБА_3 , направленого на фактичну адресу заявника АДРЕСА_2 , останньому повідомлено, що під час перевірки встановлено, що дійсно документи ОСОБА_3 знаходяться за адресою ОСОБА_1 , які він не повертає ОСОБА_3 , оскільки боїться, що останній може їх загубити. Також він повідомив, що терміново поверне документи, якщо вони знадобляться для лікування, зняття грошових коштів з картки для використання їх на медикаменти або лікування (а. с. 58 т. 1).
На а. с. 62 - 63 т. 1 знаходиться копія заяви ОСОБА_3 від 01 березня 2012 року на ім`я Дніпровської районної в м. Києві районної державної адміністрації, в якій зазначено адресу фактичного проживання АДРЕСА_2 , що він випадково дізнався про звернення його сина ОСОБА_1 з метою оформлення опіки над ним, як над психічно хворою людиною, що ним категорично заперечується. Повідомив, що приблизно в 2007-2008 роках сильно захворів і переїхав проживати до дочки ОСОБА_2 , яка разом з чоловіком провели обстеження, в результаті чого у нього виявлено рак вуха і його прооперували. Приблизно рік він жив у дочки, потім в зв`язку з поганим станом здоров`я дочка знову поклала його на операцію, після проведення якої він уже декілька років добре себе почуває і через деякий час знову став проживати у себе вдома. Поки він хворів, син не цікавився станом його здоров`я, витратами на операції, не відвідував його в лікарні. Через деякий час він був повторно прооперований, після чого проживав то у дочки, то вдома. У вересні 2011 року зять попросив, щоб ОСОБА_3 пожив у себе вдома, оскільки він має намір зробити ремонт, в тому числі в його кімнаті. Він проживав у себе, коли син ОСОБА_1 відвіз його до лікарні, не узгодивши це питання з ОСОБА_2 , яка забрала його звідти і впродовж трьох місяців він проживає у неї, де нормально себе відчуває. В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 забрав у нього документи, ОСОБА_3 склав заяву на ім`я ГУ МВС України в м. Києві. Повідомляв, що категорично заперечує проти опіки над ним ОСОБА_1 .
Листом від 01 березня 2012 року на ім`я голови Дніпровського районного суду м. Києва Підлубний О.Г. просив повідомити, чи є в провадженні суду заява його сина ОСОБА_1 про призначення опіки над ним, та повідомити про призначене судове засідання (а. с. 64 - 65 т. 1). 
На а. с. 66 т. 1 знаходиться копія довіреності, виданої 11 квітня 2012 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_6 , якою останнього уповноважено управляти та розпоряджатися всім майном ОСОБА_3 . Довіреність видана строком на три роки, в її змісті наведене фактичне місце проживання довірителя: АДРЕСА_2 .
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, судом були допитані свідки: ОСОБА_7 , яка є другом позивача,  ОСОБА_4 , яка є дружиною позивача, ОСОБА_8 , який є співробітником померлого ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , який є чоловіком відповідача, ОСОБА_9 , який є зятем позивача.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Відповідно до ч. 6 ст. 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.
 
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований аналіз наведених вимог закону, внаслідок чого суд дійшов вірного висновку, що зміст ст. 1224 ЦК України свідчить, що за правилами цієї частини від права на спадкування можуть бути усунуті спадкоємці при здійсненні спадкування за законом, тобто положення ч. 5 ст. 1224 ЦК України не розповсюджуються на випадки спадкування за заповітом, в даному випадку - на спадкування частин квартири, належних померлому ОСОБА_3 , якими він розпорядився, склавши заповіт на користь обох сторін у справі.
Інше майно, наявність якого встановлено згідно матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 , спадкується сторонами в порядку спадкування за законом.
 
Відтак, в межах даної справи суд першої інстанції, правильно встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, перевіряв доводи позивача щодо наявності підстав для усунення відповідача від права на спадкування стосовно іншого майна померлого, за виключенням того, яке спадкується згідно заповіту.
 
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
 
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21.
 
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
 
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 29 липня 2020 року у справі № 388/409/18, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц, від 15 березня 2023 року в справі № 759/8653/17, який було належним чином враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору.
 
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18.
 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
На підставі вищевикладеного, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не було доведено факт ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, що в силу ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
 
Судом першої інстанції зроблено обґрунтовані висновки, які не спростовуються доводами апеляційної скарги та які узгоджуються з наведеними правовими висновками Верховного Суду, що позивачем не надано доказів, що спадкодавець потребував допомоги саме від доньки, звертався до неї за такою допомогою, а остання умисно ухилялась від надання допомоги, що могло бути підставою для усунення від права на спадкування, і що при цьому ненадання допомоги саме по собі не свідчить про ухилення від надання такої допомоги. 
 
Відтак, оскільки доведення вказаних обставин є процесуальним обов`язком позивача, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів, що надавала батьку під час життя, особливо під час хвороби та перебування батька в безпорадному стані, будь-яку допомогу, а саме матеріальну та моральну, що, на думку позивача, свідчить про ухилення відповідача від надання допомоги і може бути підставою для усунення від спадкування. Такі доводи є припущеннями та відхиляються апеляційним судом.
 
Апеляційний суд враховує, що позивач на підтвердження безпорадного стану спадкодавця посилається на акт амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи № 28 від 15 січня 2013 року, проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_3 , висновок судово-психіатричного експерта № 84, складеного 10 лютого 2020 року Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, а також лист Київської міської клінічної лікарні онкологічного центру, в якому померлий перебував на лікуванні в березні 2008 року і був прооперований.
 
Також апеляційний суд враховує, що вказані експертні висновки були предметом оцінки судів під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 про визнання заповіту недійсним, і в справі № 755/4850/17 встановлено, що ОСОБА_3 на час складання заповіту в 2008 році та ще чотири роки потому був працездатною особою, самостійно пересувався по місту громадським транспортом, проживаючи з дочкою, відповідачем ОСОБА_2 , допомагав, виконуючи доручення по господарству, та відхиляє необґрунтовані доводи апеляційного скарги, що ОСОБА_3 завжди потребував постійного догляду, був як фізично, так і психічно нездоровий.
 
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що матеріали справи містять докази постійного працевлаштування ОСОБА_3 до березня 2012 року включно, отримання ним заробітної плати.
 
Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року в справі № 2604/5033/2012, якою визнано ОСОБА_3 недієздатним і яке ОСОБА_2 не оскаржувала, свідчить про перебування ОСОБА_3 в похилому віці, перенесення ним тяжкої хвороби та перебування в безпорадному стані. Наведені доводи перекручують фактичні обставини, встановлені судом, у вигідному для позивача контексті. Натомість у зазначеному рішенні від 13 лютого 2013 року суд встановив, що станом на даний час ОСОБА_3 не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, що встановлено актом комісійної судово-психіатричної експертизи від 15 січня 2013 року, однак вказані обставини не доводять факту безпорадності померлого до цього часу.
 
При цьому, у справі не доведено й саме по собі ненадання відповідачем допомоги. Судом встановлено, що у певні періоди, які не заперечувались сторонами, ОСОБА_3 проживав у відповідача, яка займалася питанням його оперативного лікування, а самі по собі показання свідків не можуть бути достатніми та безспірними доказами ухилення відповідача від надання своєму батьку допомоги в розумінні ч. 5 ст. 1224 ЦК України. 
 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки з урахуванням взаємовиключних показань свідків, допитаних за клопотаннями обох сторін, показання свідків у їх сукупності не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме ухилення ОСОБА_2 від обов`язку утримання ОСОБА_3 , та відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 мала можливість, але свідомо ухилялась від надання батьку допомоги, що підтвердили свідки в судовому засіданні.
 
Апеляційний суд також враховує, що показання свідків є особливим видом доказів, пов`язаних із ризиком суб`єктивного відношення до сторін, а свідок ОСОБА_4 зі сторони позивача, на показання якої ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив звернути увагу, є його дружиною і може бути зацікавленою в задоволенні позову.
 
Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що свідок ОСОБА_4 підтвердила, що з 2005 року ОСОБА_3 почав страждати стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ним, потребував встановлення над ним опіки, з огляду на те, що психічний стан особи відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦПК України визначається виключно на підставі висновку експертизи і не може бути встановлений з показань свідка. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що свідок ОСОБА_4 має спеціальні знання в галузі медицини і її судження з даного приводу є обґрунтованими, а не суб`єктивною оцінкою.
 
При цьому апеляційна скарга взагалі не містить аргументів, що судом першої інстанції було надано неправильну оцінку показанням свідків.
 
Крім того, судом першої інстанції зроблено правильні висновки, з якими погоджується апеляційний суд, про те, що позивачем жодним чином не доведено, що відповідач мала можливість надавати допомогу та догляд, враховуючи 1951 рік її народження, а отже на момент визнання ОСОБА_3 недієздатним сама досягла похилого віку.
 
Отже, відмовляючи в позові, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України, обставин.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 ухилялася від надання будь-якої допомоги батьку, не спілкувалась з ним, не доглядала, не надавала медичну допомогу, не вітала зі святами, в той час як ОСОБА_3 потребував постійного догляду в зв`язку з хворобою, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом.
Також ґрунтуються на припущеннях і не можуть бути прийняті апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що відносно ОСОБА_2 було порушено кримінальне провадження в зв`язку з тим, що остання викрала необхідні документи та грошові кошти у ОСОБА_3 . 
 
Наявна на а. с. 14 т. 1 копія заяви ОСОБА_1 від 23 березня 2018 року на ім`я слідчого Дніпровського УП ГУНП України в м. Києві про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР 18 лютого 2015 року, не можуть вважатися таким доказом, з огляду на відсутність в матеріалах справи відповідних процесуальних документів кримінального провадження, зокрема щодо оголошення підозри ОСОБА_2 .
 
Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 22 червня 2023 року. 

Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О. 
 
                                                                                                                        Яворський М.А.