ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/938/23 Справа № 205/780/13- ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитом, та зустрічним позовом  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСІДА СОЛЮШН»,  ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим, – 

                                       В С Т А Н О В И Л А:

       У серпні 2012 року ПАТ «ПУМБ» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитом (т. 1 а.с. 11-15), який в подальшому неодноразово уточнював (т. 1 а.с. 164, 188-189, т. 2 а.с. 31-32), в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 5886520 від 28.11.2007 року та договором поруки № 5896438 від 28.11.2007 року у розмірі 129 009,31 доларів США, еквівалент 36 714,45 доларів США та 46 515,00 грн, з яких: заборгованість за сумою кредиту 75 965,78 доларів США, заборгованість за непогашеними в строк відсотками за користування кредитом 53 043,53 доларів США, сума пені за порушення строків виконання зобов`язань за кредитним договором еквівалент 35 944,45 доларів США, загальна заборгованість за сумою штрафу за порушення обов`язків, передбачених п. 4.3.2-4.3.6 кредитного договору еквівалент 770,00 доларів США, сума штрафів за порушення обов`язків щодо поновлення дії договорів страхування 46 515,00 грн, а також понесені судові витрати, посилаючись на те, що 28 листопада 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 5886520, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати позичальнику в розмірі 77 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути Банку кредит частинами в розмірах, порядку та в строки, визначені кредитним договором. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником, між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 5896438 від 28 листопада 2007 року, відповідно до умов якого поручитель поручився перед Банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. 
У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань перед позивачем за кредитним договором, позивач був вимушений звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка станом на 23 квітня 2015 року складає 129 009,31 доларів США, еквівалент 36 714,45 доларів США та 46 515,00 грн, з яких: заборгованість за сумою кредиту складає 75 965,78 доларів США, заборгованість за непогашеними в строк відсотками за користування кредитом складає 53 043,53 доларів США, сума пені за порушення строків виконання зобов`язань за кредитним договором склала еквівалент 35 944,45 доларів США, загальна заборгованість за сумою штрафу за порушення обов`язків, передбачених п. 4.3.2-4.3.6 кредитного договору складає еквівалент 770,00 доларів США, сума штрафів за порушення обов`язків щодо поновлення дії договорів страхування складає 46 515,00 грн.
ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом (т. 1 а.с. 118-121), який неодноразово уточнював (т. 1 а.с. 190-143, т. 2 а.с. 151-154, т. 3 а.с. 98-102) та просив визнати договір поруки № 5896438 від 28 листопада 2007 року, з 30 червня 2009 року, припиненим, посилаючись на те, що 28 листопада 2007 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5886520, згідно якого Банк зобов`язувався надати позичальнику кредит в розмірі 77 000,00 доларів США на строк до 08 листопада 2027 року. 
Процентна ставка за користування кредитом становить 10,99 процентів річних. 
В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 5896438 від 28 листопада 2007 року, згідно з яким останній поручився перед Банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань, передбачених кредитним договором. 
05 жовтня 2010 року Банк звернувся до нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Римської А.В. із заявою про вчинення виконавчого напису. 
До вказаної заяви Банком була надана копія письмової вимоги до ОСОБА_1 про дострокове повернення кредиту вих. № 28/252/120 від 29 грудня 2008 року. 
Згідно вказаної письмової вимоги Банк вимагав достроково повернути всю суму кредиту та проценти за користування кредитом в сумі 75 965,78 доларів США – заборгованість по поверненню кредиту та 1 185,72 доларів США – заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання вимоги. 
Вказаний борг розрахований був станом на 29 грудня 2008 року. 
Відповідно до п. 3.1 Договору поруки у разі порушення зобов`язання Боржником Кредитор направляє Поручителю письмову вимогу виконати зобов`язання (або ту чи іншу його частину). 
Втім, з 29 грудня 2008 року по 17 квітня 2012 року Банк не направив поручителю письмову вимогу про виконання зобов`язання за договором поруки за порушення зобов`язання Боржником. 
Так, протягом одного року з моменту укладення Договору поруки № 5896438 від 28 листопада 2007 року, також протягом шести місяців від дня пред`явлення вимоги №28/252/120 від 29 грудня 2008 року до позичальника, Банк не пред`явив (не направив) до поручителя позову, вимоги. 
Наведене може свідчити, що Банк не звернувся до поручителя з вимогою у шестимісячний строк, після того як було змінено строк виконання основного зобов`язання. 
Тому позивач вважає договір поруки № 5896438 від 28 листопада 2007 року з 30.06.2009 року припиненим. 
28 травня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіною І.Г. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером № 23, яким запропоновано стягнути на користь ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН», який є Новим кредитором за Кредитним договором № 5886520 від 28 листопада 2007 року, відповідно до Договору про відступлення права вимоги № 5886520/17 від 19 червня 2017 року, заборгованість з боржника ОСОБА_1 . 
Загальна сума грошових вимог складає: 2 013 752,48 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 червня 2017 року складає в еквіваленті 78 539,71 доларів США. 
Тобто новим кредитором у зобов`язанні за Кредитним договором № 5886520 від 28.11.2007 року, відповідно до Договору про відступлення права вимоги № 5886520/17 від 19.06.2017 року, є ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН». 
Новий кредитор у зобов`язанні за кредитним договором № 5886520 від 28 листопада 2007 року, ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН» на теперішній час не пред`являв будь-яких вимог поручителю. 
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог АТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитом — відмовлено в повному обсязі.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до АТ «ПУМБ», ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН», ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим — задоволено в повному обсязі.
Визнано договір поруки № 5896438 від 28 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та АТ «ПУМБ», з 30.06.2009 року, припиненим.
Стягнуто рівними частками з АТ «ПУМБ» та ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 912,83 грн (т. 3 а.с. 118-126).
       Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, АТ «ПУМБ» звернулось з апеляційною скаргою (т. 3 а.с. 131-134), яку в подальшому уточнив (т. 3 а.с. 152-160), в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі встановив обставини справи, які мають значення для справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи у зв`язку з чим просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скористались своїм правом та подали до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 3 а.с. 188-199, 211-222).
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що 28 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» (т. 1 а.с. 60-62), та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 5886520, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 77 000,00 доларів США (п. 1.1. Договору) зі сплатою 10,99 % річних (п. 1.3. Договору) строком до 28 листопада 2027 року (п. 1.4. Договору), цільове призначення кредиту: для придбання нерухомості: квартира, реєстраційний номер: 13753301, загальна площа: 70,4 кв.м., житлова площа: 42,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.2. Договору), а позичальник зобов`язалась використати кредит за цільовим призначенням (п. 2.3.4. Договору), сплатити проценти за користування кредитом (п. 3.1.1. Договору) та повернути Банку кредит частинами в порядку та в строки, визначені кредитним договором (п. 3.2.1. Договору) (т. 1 а.с. 27-36).
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником, 28 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 5896438, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед Банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором (т. 1 а.с. 37-43).
28.11.2007 року між гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , житлова площа: 42,7 кв.м., загальною площею: 70,4 кв.м., реєстраційний номер: 13753301 (т. 1 а.с. 107-108).
Позивач 29 грудня 2008 року направив ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом за вих. № 28/252/120 (т. 1 а.с. 122, 161, т. 2 а.с. 139-141), яка була отримана останньою 13.01.2009 року (т. 2 а.с. 141).
05 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2262, яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності за її кредитними зобов`язаннями за кредитним договором № 5886520 від 28.11.2007 року (т. 1 а.с. 123).
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.11.2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ» в особі відділення № 1 в м.Дніпропетровську філії «ПУМБ» в м.Дніпропетровськ, треті особи: ПН ДМНО Римська А.В., Ленінський ВДВС ДМУЮ, ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки — відмовлено (т. 1 а.с. 224-230), яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.02.2012 року було залишено без змін (т. 1 а.с. 231-232). 
Банк 15 лютого 2012 року направив ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом за вих. № DNI-23/192, яку остання отримала 18.02.2012 року (т. 1 а.с. 45-47).
27.03.2012 року ОСОБА_1 направила керуючому філією ПАТ «ПУМБ» в м.Дніпропетровську Лазареву К.В. заперечення на вимогу № DNI-23/192 від 13.02.2013 року, яка була отримана 05.04.2012 року (т. 1 а.с. 102-103), а також заяву в порядку ЗУ «Про звернення громадян», в якій зазначає про те, що Банком не виконано умови кредитного договору, а саме не надано кредитні кошти в сумі 77 000,00 доларів США, яка була отримана 05.04.2012 року (т. 1 а.с. 105-106). 
Банк 24 квітня 2012 року направив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом за вих. № DNI-61/204, яку останній отримав 26.04.2012 року (т. 1 а.с. 45-47). 
07.05.2012 року ОСОБА_2 направив керуючому філією ПАТ «ПУМБ» в м.Дніпропетровську Лазареву К.В. заперечення на вимогу № DNI-61/204 від 18.04.2013 року, яка була отримана 11.05.2012 року (т. 1 а.с. 124-125).
Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06.09.2012 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «ПУМБ», треті особи: ПН ДМНО Римська А.В., Ленінський ВДВС ДМУЮ, ОСОБА_1 , про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню — відмовлено (т. 1 а.с. 233-234).
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.09.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ», про визнання дій банку незаконними та визнання недійсним договору банківського (карткового) рахунку — задоволено, визнано недійсним Договір банківського (карткового) рахунку № НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» (т. 3 а.с. 4-7), разом з тим, вказане рішення суду першої інстанції скасовано постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.02.2018 року (т. 3 а.с. 8-10, 174-176), яка постановою Верховного суду від 22.06.2020 року залишена без змін (т. 3 а.с. 14-20).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 245836908 від 24.02.2021 року (т. 3 а.с. 47-51) та № 314892170 від 11.11.2022 року (т. 3 а.с. 203-205, 225-227), на підставі рішення державного реєстратора Чернецького М.А., індексний номер: 35867571 від 26.06.2017 року, право приватної власності зареєстровано за ПАТ «ПУМБ» на підставі договору іпотеки № 5888466, серія та номер: 540, посвідченого 28.11.2007 року ПН ДМНО Чала В.О.; кредитний договір, серія та номер: 5886520 від 28.11.2007 року; вимога серія та номер: 4415/33 від 07.12.2015 року та рекомендоване повідомлення Укрпошти б/н від 07.12.2015 року.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23.07.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ», третя особа: КП «Центр державної реєстрації», про визнання незаконною державну реєстрацію права власності, скасування рішення державного реєстратора — задоволено, визнано незаконною державну реєстрацію права власності на нерухоме майно – квартиру: загальною площею 70.4 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , скасовано рішення державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Чернецького М.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35867571 від 26 червня 2017 року щодо проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_4 , за ПАТ «ПУМБ» (т. 3 а.с. 164-169), яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.08.2020 року залишено без змін (т. 3 а.с. 170 зв. - 173). 
28 травня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіною І.Г. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 23, яким запропоновано стягнути на користь ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН», який є новим кредитором за кредитним договором № 5886520 від 28.11.2007 року на підставі договору про відступлення права вимоги № 5886520/17 від 19.06.2017 року, заборгованість станом на 28.05.2019 року по договору про відступлення права вимоги № 5886520/17 від 19.06.2017 року, за кредитним договором № 5886520 від 28.11.2007 року з  ОСОБА_1  у розмірі 2 043 752,48 грн(т. 3 а.с. 52, 103). 
На підтвердження факту виконання Банком своїх зобов`язань за кредитним договором щодо надання позичальнику кредитних коштів, Банк надав меморіальний ордер № 374654890 від 28.11.2007 року (т. 1 а.с. 44).
На підтвердження розміру заборгованості, яку просить солідарно стягнути з відповідачів Банк надав розрахунок заборгованості (т. 1 а.с. 16-18, т. 2 а.с. 33-44) та довідку про стан та історію заборгованості (т. 1 а.с. 20-26, 112-115, 190-193).
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 5886520 від 28 листопада 2007 року, наданого позивачем, загальна сума заборгованості станом на 23 квітня 2015 року складає 129009,31 доларів США, еквівалент 36714,45 доларів США та 46515,00 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту складає 75965,78 доларів США, заборгованість за непогашеними в строк відсотками за користування кредитом складає 53043,53 доларів США, сума пені за порушення строків виконання зобов`язань за кредитним договором склала еквівалент 35944,45 доларів США, загальна заборгованість за сумою штрафу за порушення обов`язків, передбачених п. 4.3.2-4.3.6 кредитного договору складає еквівалент 770,00 доларів США, сума штрафі за порушення обов`язків щодо поновлення дії договорів страхування складає 46515,00 грн. (а.с. 36-47, том 2).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «ПУМБ» суд першої інстанції виходив з того, що суд позбавлений можливості встановити та перевірити визначену позивачем суму заборгованості, як і перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі. Позивач у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки, тоді як статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. 
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Згідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (стаття 554 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). 
Відповідальність відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - є солідарною.
17 грудня 2020 року Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 278/2177/15-ц, провадження № 61-22158св19 (ЄДРСРУ № 93630925) підтвердив раніше висловлену правову позицію стосовно належних доказів, які підтверджують факт видачі кредитних коштів.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Вказане вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 по справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19).
Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі № 161/16891/15-ц).
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано доказів у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити факт надання кредитних коштів позичальнику у відповідному розмірі, оскільки на підтвердження факту виконання Банком своїх зобов`язань за кредитним договором № 5886520 від 28.11.2007 року щодо надання позичальнику кредитних коштів у розмірі 77 000,00 доларів США, Банк надав меморіальний ордер № 374654890 від 28.11.2007 року (т. 1 а.с. 44), з якого видно, що Банк у відповідності до п. 2.3.2. кредитного договору, перерахував зазначену суму кредитних коштів на рахунок № НОМЕР_2 , який був відкритий на підставі договору про відкриття банківського рахунку у відповідності до п. 2.3.2.1. кредитного договору.
Таким чином, факт виконання Банком своїх зобов`язань за кредитним договором № 5886520 від 28.11.2007 року щодо надання позичальнику кредитних коштів у розмірі 77 000,00 доларів США підтверджено належним та допустимим доказом, а саме меморіальним ордером № 374654890 від 28.11.2007 року (т. 1 а.с. 44).
Колегія суддів не бере до уваги твердження відповідачів за первісним позовом стосовно того, що вказаний доказ є фіктивним, оскільки вказані твердження є переоцінкою доказу, проте, оцінка доказу є прерогативою суду і переоцінка доказів учасниками справи чинним законодавством не передбачена. Крім того, вказаному доказу, а також факту перерахування кредитних коштів Банком на рахунок позичальника, надавалась оцінка при розгляді інших справ, а саме: при розгляді справи № 2-509/2011, т. 1 а.с. 224-230 та при розгляді справи № 
Так, при розгляді справи № 2-509/2011 в суді першої інстанції, суд не погодився з доводами ОСОБА_1 щодо неотримання нею в натурі кредитних коштів, посилаючись на те, що згідно п. 1.2. кредитного договору кредитні кошти отримувались позивачем саме з метою придбання квартири АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 була складена заява на отримання кредитних коштів, відповідно до умов договору купівлі-продажу ОСОБА_1 повністю розрахувалась з продавцем вказаної квартири, зареєструвала своє речове право власності на вказане нерухоме майно у встановленому законом порядку, протягом 2007-2009 років сплачувала платежі за кредитним договором, виконувала інші умови кредитного договору у тому числі умови щодо страхування вказаної квартири, життя та здоров`я боржника. При цьому дії банку з приводу невиконання банківською установою умов кредитного договору (у тому числі щодо не видачі кредитних коштів) ОСОБА_1 не були оскаржені. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будь-яких заперечень з приводу неотримання кредитних коштів Банку не подавали. Навпаки судом встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до Банку з проханням надати їй відстрочку по сплаті тіла кредиту у зв`язку з фінансовими труднощами, як наслідками світової фінансової кризи. Також, в рамках вказаної справи судом апеляційної інстанції надано оцінку меморіальному ордеру та на посилання ОСОБА_1 на те, що на копії меморіального ордеру стоїть печатка ПАТ «ПУМБ», в той час як на момент укладання договору було ЗАТ «ПУМБ», грошей за кредитним договором ОСОБА_1 не отримувала, не були прийняті судом апеляційної інстанції виходячи з того, що той факт, що на меморіальному ордері стоїть печатка Банку свідчить лише про те, що він завірив копію цього документу, а не свідчить про те, що зазначений ордер є підробкою. Ягудзинська звернулась до суду також з позовними вимогами про визнання кредитного договору недійсним в тому числі з підстав неотримання грошей, в цій частині позову відмовлено і останньою не оскаржено. Крім того, як встановлено і це визнано сторонами, на протязі року позивачка проводила сплати за кредитним договором, що також підтверджує факт отримання грошей.
Крім того, в рамках розгляду справи № 205/8732/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ», про визнання недійсним договору банківського (карткового) рахунку, в постанові апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.02.2018 року, постановою Верховного суду від 22.06.2020 року залишена без змін, встановлено те, що згідно меморіального ордера № 374654890 від 28.11.2007р. ЗАТ «ПУМБ» (правонаступник: ПАТ «ПУМБ») на картковий рахунок № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 у Відділенні № 1 філії ПУМБ в м.Дніпропетровськ перераховано 77 000 доларів США (екв. 388 850,00 грн) на підставі договору № 5886520. Положеннями укладеного ОСОБА_1 кредитного договору нею як його стороною узгоджено надання кредиту для придбання квартири шляхом перерахування суми кредиту відповідно саме на картковий рахунок позичальника № НОМЕР_2 . Зазначене перерахування кредитних коштів фактично відбулось, ОСОБА_1 придбала та повністю розрахувалась за вказану квартиру. Рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено зазначені обставини та відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним. Тобто, відкриття ОСОБА_1 карткового рахунку було умовою укладеного нею кредитного договору та безпосередньо пов`язаним з останнім у зв`язку з наданням кредитної суми шляхом перерахування кредитної суми на вказаний банківський (картковий) рахунок. Встановлені обставини про укладення кредитного договору та фактичне виконання його умов за наведеними доказами у їх взаємному зв`язку та їх сукупності вказують на існування у ОСОБА_1 вільного виявлення не лише на відкриття карткового рахунку, а й на його використання. У зв`язку з цим саме по собі встановлення судовою почеркознавчою експертизою непідписання ОСОБА_1 договору банківського (карткового) рахунку не є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Верховний суд залишаючи вказану постанову без змін погодився з вказаними висновками суду апеляційної інстанції.
Враховуючи все вище викладене, можна дійти висновку про те, що матеріалами справи встановлено та підтверджується факт отримання ОСОБА_1 та користування кредитними коштами у розмірі 77 000,00 доларів США та остання не спростувала будь-якими належними та допустимими доказами вказаного факту.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що Банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором станом на 23.04.2015 року у розмірі 129 009,31 доларів США, еквівалент 36 714,45 доларів США та 46 515,00 грн виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 року у справі № 754/5108/17 (провадження № 61-15938св20), з посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 643/11542/15-ц (провадження № 61-26св18) зроблено висновок, що: «згідно з пунктом 1.37 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пунктом 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 30 грудня 1998 року № 556, пунктами 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації, зокрема і первинної, складеної в момент вчинення господарської операції, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій. Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунки заборгованості, виконані в автоматизованому режимі, та виписки з особового рахунку клієнта) є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України».
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформленні відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарській операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатись зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75. 
Таким чином, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватись судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.
Однак, матеріали справи не містять виписки за картковим рахунком ОСОБА_1 , відкритого ПАТ «ПУМБ».
Ухвалами суду першої інстанції неодноразово витребувались від Банку документи первинного бухгалтерського обліку, проте, банком не було виконано вказані ухвали суду першої інстанції та не було надано затребуваних документів.
Отже, з урахуванням того, що на підтвердження позовних вимог банк не надав виписку з особового рахунку позичальника, а рахунок заборгованості та довідка про стан і історію заборгованості, складені банком, які суд першої інстанції обгрунтовано вважав неналежними доказами, і колегія суддів погоджується з вказаним висновком, так як вони такими не є, оскільки не підтверджують здійснення позичальником фінансових операцій, а тому колегія суддів погоджується з тим, що банк не довів належними та допустимими доказами заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку станом на 23.04.2015 року.
До подібних висновків дійшов Верховний суд у постановах від 16.09.2020 рокуу справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26.05.2021 року у справі № 204/2972/20, від 13.10.2021 року у справі № 209/3046/20 та інших.
Таким чином, судом першої інстанції в цій частині виконано вимоги ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно досліджено і оцінено докази та встановлено обставини у справі, правильно застосовано норми матеріального права.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду стосовно того, що зобов`язання є припиненими у зв`язку з тим, що позивач у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення своїх вимог, як кредитора — іпотекодержателя, оскільки такі є передчасними та спростовуються відповідними доказами.
Так, рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23.07.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ», третя особа: КП «Центр державної реєстрації», про визнання незаконною державну реєстрацію права власності, скасування рішення державного реєстратора — задоволено, визнано незаконною державну реєстрацію права власності на нерухоме майно – квартиру: загальною площею 70.4 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , скасовано рішення державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Чернецького М.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35867571 від 26 червня 2017 року щодо проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_4 , за ПАТ «ПУМБ» (т. 3 а.с. 164-169), яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.08.2020 року залишено без змін (т. 3 а.с. 170 зв. - 173).
Тобто, з 18.08.2020 року власником квартири, яка є предметом іпотеки є ОСОБА_1 і відсутність вказаних відомостей в Державному реєстрі речових прав цього не спростовує, а тому посилання ОСОБА_1 на те, що вказана квартира є у власності банку є безпідставними.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаціного цивільного суду від 12 липня 2021 року у справі № 404/6241/19 (провадження № 61-7165св21) зазначено, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у справі № 2-6460/11 (провадження № 61-14479св20) вказано, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».
Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору Банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав, та згідно з п. 3.5.7 та п. 3.5.8 Кредитного договору вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту й повної сплати плати за кредит, відповідно змінивши при цьому термін повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення. У разі застосування Банком права, передбаченого п. 3.5.7 Кредитного договору, Банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати оплати за користування таким кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою позичальника. Терміни дострокового повернення кредиту та сплати за кредит вважаються такими що настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковими до повернення і сплати у повному обсязі банку не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання вимоги Банку про дострокове повернення кредиту.
Позивач 29 грудня 2008 року направив ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом за вих. № 28/252/120 (т. 1 а.с. 122, 161, т. 2 а.с. 139-141), яка була отримана останньою 13.01.2009 року (т. 2 а.с. 141).
Згідно вказаної вище вимоги, банком визначено строки дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, а саме: протягом 30 календарних днів.
Датою отримання вимоги є 13.01.2009 року (т. 2 а.с. 141).
Таким чином, банком змінено строки виконання зобов`язання за кредитним договором, який настав 13.02.2009 року, що є 31 календарним днем з моменту отримання вимоги, що в свою чергу є початком перебігу строку позовної давності.
Відповідно до п. 3.1 Договору поруки у разі порушення зобов`язання Боржником Кредитор направляє Поручителю письмову вимогу виконати зобов`язання (або ту чи іншу його частину).
Згідно п. 3.2 Договору поруки Поручитель зобов`язаний виконати вимоги Кредитора в повному обсязі в строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання такої вимоги.
Разом з тим, Банк направив поручителю ОСОБА_2 письмову вимогу щодо виконання зобов`язань за договором поруки лише 18 квітня 2012 року.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Порука – це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6- 3087цс16.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) не встановила підстав відступити від наведених висновків та зазначила, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
З Договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язання перед кредитором або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань (п. 6.1 Договору поруки) не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України.
Оскільки в договорі поруки не встановлено строку припинення поруки, то порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Так, протягом одного року з моменту укладення договору поруки №5896438 від 28 листопада 2007 року, а також протягом шести місяців від дня пред`явлення вимоги № 28/252/120 від 29 грудня 2008 року до позичальника, Банк не пред`явив (не направив) до поручителя позову або вимоги.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання поруки припиненою.
Суд першої інстанції вірно не застосував позовну давність, заявлену відповідачами у справі, оскільки у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.
Щодо зустрічного позову.
Після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, поручитель може ефективно захистити своє право саме у справі заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. Для цього не потрібно заявляти зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора (про визнання поруки припиненою) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 62-63)). Тому колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанцій про задоволення позову поручителя у справі. 
Судом першої інстанції та колегією суддів враховано те, що непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом строку для звернення до поручителя (6 місяців) є підставою для припинення договору поруки, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.
При вирішенні зустрічного позову про визнання поруки припиненою, суд першої інстанції не врахував, що ефективність позовної вимоги про визнання договору поруки припиненою треба оцінювати, виходячи з обставин справи, залежно від того, чи зумовить задоволення такої вимоги дійсний захист інтересу позивача. Після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. 
Банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості до поручителя у серпні 2012 року. Пред`явивши у травні 2013 року зустрічний позов про визнання поруки припиненою ОСОБА_2 обрав неналежний спосіб захисту, оскільки поручитель може ефективно захистити своє право саме у межах розгляду первісного позову банку про стягнення заборгованості, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. За таких обставин суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення зустрічного позову.
Вищевказане є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.
Доводи апелянта щодо невиконання ухвал суду першої інстанції про витребування доказів колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані доводи не є поважною причиною невиконання Банком своїх процесуальних обов`язків та не спростовують обов`язку Банку щодо виконання ухвал суду, які є обов`язковими до виконання, а посилання на те, що у відповідності до договору про відступлення права вимоги № 5886520/17 від 19.06.2017 року Банк передав новому кредитору всі документи, є безпідставними, оскільки не підтверджуються будь-якими доказами.
Посилання апелянта на ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції наведеній в апеляційній скарзі є безпідставними, оскільки зміни до вказаної норми були внесені з 04.02.2019 року, а тому судом вірно застосовано норми вказаної статті, які діяли станом на момент виникнення між сторонами кредитних правовідносин.
Доводи скарги про те, що договір поруки не містить обставин пов`язаних з ч. 2 ст. 530 ЦК України, натомість п. 6.1. Договору повністю відповідає змісту абз. 2 ч. 1 ст. 530 ЦК України, строк пов`язаний з подією, що має неминуче настати, тобто припиненням зобов`язанням колегією суддів не беруться до уваги, оскільки вони суперечать сталій практиці Верховного суду, яка враховується судами першої та другої інстанції при розгляді справи, оскільки вказаний пункт не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, а тому фактично вказаний довід є власним тлумаченням апелянтом норм матеріального права. 
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги частково підтверджують помилковість висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні первісного позову, а в частині зустрічного позову скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» — задовольнити частково.
       Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2022 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитом — змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСІДА СОЛЮШН», ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим — скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

       Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова