КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа № 757/43705/19                                            Головуючий у І інстанції -Бусик О.Л.
апеляційне провадження №22-ц/824/2171/2023       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
28 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого Гуля В.В.,
суддів  Крижанівської Г.В., Шебуєвої В.А.
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Політичної партії «Європейська Солідарність» Товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал Прямий» про захист честі, гідності та ділової репутації,-
                                                                      встановив:
У серпні 2019 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_13 Політичної партії «Європейська Солідарність» за адресою в мережі Інтернет  ІНФОРМАЦІЯ_14 розміщено публікацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15», в якій поширено інформацію наступного змісту: «…Матеріали «справи моряків» не зважаючи на таємницю слідства були передані ДБР пану ОСОБА_1, який потім передав цю інформацію Російській Федерації, а конкретно постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3».
 
Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_9 телеканалу «Прямий» за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_16 розміщено публікацію під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_17», в якій поширено інформацію наступного змісту: «…Матеріали «справи моряків» не зважаючи на таємницю слідства були передані ДБР пану ОСОБА_1, який потім передав цю інформацію Російській Федерації, а конкретно постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3». 
 
Позивач вказував, що поширена відповідачами інформація є недостовірною, ганьбить його честь, гідність і ділову репутацію, оскільки формує в суспільстві негативну думку про його особу з огляду на начебто порушення ним таємниці слідства шляхом передачі матеріалів «справи моряків» представнику РФ ОСОБА_3, що дискредитує його у очах оточуючих. Дана інформація не є оціночними судженнями, а містить твердження про фактичні дані, з яких вбачається, що позивач є порушником законів, і її можна перевірити на предмет істиності. Позивач посилається на те, що поширена інформація не відповідає дійсності, відповідачі не пересвідчились в її достовірності, а матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт передачі позивачем матеріалів «справи моряків» Російській Федерації, а відтак позивач просив суд визнати цю інформацію недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, та зобов`язати відповідачів протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про позивача, шляхом розміщення на веб-сайті Політичної партії «Європейська Солідарність» та веб-сайті ТОВ «Телеканал «Прямий» вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».   
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач в особі представника адвоката Косінової Г.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. 
 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Заперечуючи посилається на те, що твердження позивача, що ОСОБА_2 є головою партії «ЄС» та був власником телеканалу «Прямий» жодним чином не доводять тієї обставини, що він є автором оскаржених інформаційних матеріалів або власником вебсайту. Крім того, насправді загальний зміст фрази докорінно відмінний від тієї, що дослівно заявив ОСОБА_2 під час брифінгу, а саме заявлено було наступне:
 
«Хочу наголосити, що матеріали цієї справи, які також були слідчими або працівниками Державного бюро розслідування передані, не зважаючи на таємницю слідства, плану ОСОБА_1, Російською Федерацією, країною-агресором, паном ОСОБА_3, були використані під час проведення засідання Ради Безпеки ООН в Нью-Йорку для атаки на позицію України». При цьому вказує, що інформація, яка є предметом цього спору та поширена за зазначеними у позові посиланнями, «не є актуальною на цей час і сторінки за такими адресами відповідачів неможливо знайти в мережі Інтернет». 
 
У відзиві на апеляційну скаргу ПП «ЄС» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними належними доказами. Поширена інформація є достовірною. Позивач просить суд спростувати інформацію у спосіб, що суперечить законодавству. 
 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ТЕЛЕКАНАЛ     «ПРЯМИЙ» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважає себе неналежним відповідачем. Інформацію поширили із посиланням на джерело інформації. Не вважає себе ні автором, ні поширювачем інформації. При цьому, відсутні всі необхідні елементи складу цивільного правопорушення у сфері захисту ділової репутації.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення з наступних підстав.
 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
 
Згідно ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що суду не надані докази того, що ОСОБА_2 є власником веб-сайту або автором інформаційного матеріалу, поширеного на веб-сайті Політичної Партії «Європейська Солідарність», а оспорювана позивачем інформація, поширена в мережі Інтернет на веб-сайтах Політичної Партії «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий», не збігається за змістом з інформацією, поширеною ОСОБА_2 на брифінгу 12 серпня 2019 року, тому ОСОБА_2 не повинен відповідати за пред`явленим позовом та є неналежним відповідачем.  
 
Також суд першої інстанції керувався тим, що поширена на веб-сайтах Політичної партії «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» інформація є достовірною, виходячи з того, що позивачем не спростовано факту повідомлення представником РФ в ООН ОСОБА_3 уривку заяви ОСОБА_1 у «справі моряків» із безпосереднім посиланням на ім`я позивача як автора,  та у зв`язку з відсутністю відомостей про розголошення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні не самим ОСОБА_1 , а іншими особами. З наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідні події, поширені в мережі Інтернет насправді існували, отже не порушують права позивача на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації.
 
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені в результаті неправильного застосування судом норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
 
Висновки апеляційного суду грунтуються на наступному.
 
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
 
Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру.
 
Частиною 1 ст. 28 Конституції України  встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності. 
 
Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
 
Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
 
Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (є частиною національного законодавства) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
 
Згідно роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача, в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
 
У відповідності до абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
 
Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.
 
Згідно з п. 12 наведеної постанови належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
 
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (статті 50, 51 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18) міститься висновок про те, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 12 серпня 2019 року на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_13 ПП «Європейська Солідарність», лідером якої є ОСОБА_2 , за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_18 розміщено публікацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15», в якій поширено інформацію такого змісту: «…Матеріали «Справи моряків», не зважаючи на таємницю слідства, були передані ДБР пану ОСОБА_1, який потім передав цю інформацію Російській Федерації, а конкретно постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3».
 
Крім того, з`ясовано, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_9 телеканалу «Прямий» за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_16 розміщено аналогічну публікацію під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_17 », у якій міститься посилання на те, що під час брифінгу лідер партії «Європейська Солідарність» ОСОБА_2 , про що передає прес-служба партії, заявив: «…Матеріали «Справи моряків», не зважаючи на таємницю слідства, були передані ДБР пану ОСОБА_1, який потім передав цю інформацію Російській Федерації, а конкретно постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3».
 
З наявного в матеріалах справи експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 14.08.2019 № 133/2019-ЕВ, складеного ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», вбачається, що було проведено фіксацію і дослідження змісту веб-сторінки за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_13/%D0%BF%D0%B5%D1%82%D1%80%D0%BE-D0%BF%D0%BE%D1%80%D0%BE%D1%88%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE-%D0%BF%D0%BE%D1%80%D1%82%D0%BD%D0%BE%D0%B2-%D0%BF%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%B4%D0%B0%D0%B2-D0%BC%D0%B0%D1%82%D0%B5/ та встановлено факт поширення на веб-сайті Політичної Партії «Європейська Солідарність» публікації під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_15». 
 
З наявної в матеріалах справи Довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 14.08.2019 № 98/2019-Д, складеної ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», за результатами дослідження інформаційного наповнення веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_13 встановлено, що останній позиціонує себе в якості веб-сайту Політичної партії «Європейська Солідарність», на якому розміщені, серед іншого, наступні ідентифікатори - адреса: АДРЕСА_1 ; телефони: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , адреси електронної пошти:  ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
 
За результатами проведеного дослідження змісту веб-сторінки було встановлено, що на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_13 міститься кнопка з назвою « Фінансова звітність », після натискання на яку здійснюється перехід на веб-сторінку за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_19, що позиціонує себе в якості веб-сайту Партії «Блок ОСОБА_2 «Солідарність». На цій веб-сторінці за гіперпосиланням «Звіт політичної партії про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за ІІ квартал 2019 року (PDF/Exсel)» доступний для скачування документ, що містить наступні ідентифікатори Політичної партії «Європейська Солідарність» - ідентифікаційний код: 21715714); місцезнаходження: 04176, м. Київ, вул. Електриків, 29А; фактичне місцезнаходження: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16; сайт: ІНФОРМАЦІЯ_21.
Також, в Довідці з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 14.08.2019 № 98/2019-Д зазначено, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містяться, зокрема, наступні відомості про Політичну партію «Європейська Солідарність» - ідентифікаційний код 21715714; місцезнаходження: 04176, м. Київ, вул. Електриків, 29А; телефони: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_4; веб-сторінка: ІНФОРМАЦІЯ_20. 
 
При цьому, при введенні в браузері адреси веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_8 відбувається завантаження веб-сайту: ІНФОРМАЦІЯ_7 тобто має місце налаштування переадресації (редиректу).
 
Колегія суддів зазначає, що наведеними доказами підтверджується те, що веб-сайти ІНФОРМАЦІЯ_8 та ІНФОРМАЦІЯ_7 використовуються Політичною партією «Європейська Солідарність» та на них партія розміщує інформацію про Статут і партійну програму, діяльність партійної фракції, новини партії та освітлення діяльності її лідера - ОСОБА_2 .
 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_9 ТОВ «Телеканал Прямий» за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_16 розміщено публікацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_17 », в якій поширено оспорювану позивачем інформацію. 
 
Факт поширення оспорюваної позивачем інформації на веб-сайті Політичної Партії «Європейська Солідарність» та веб-сайті ТОВ «Телеканал «Прямий» не спростовано відповідачами.
 
Зі змісту публікацій, розміщених 12 серпня 2019 на веб-сайті Політичної Партії «Європейська Солідарність» та веб-сайті ТОВ «Телеканал «Прямий» вбачається, що в них процитовані висловлювання, автором яких ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» зазначили ОСОБА_2 . 
 
Так, у публікації на веб-сайті ПП «Європейська Солідарність» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15» були процитовані висловлювання, які є предметом розгляду у даній справі, а саме: «Матеріали «справи моряків» не зважаючи на таємницю слідства були передані ДБР пану ОСОБА_1, який потім передав цю інформацію Російській Федерації, а конкретно постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3..», автором яких зазначено: «..налогосив п`ятий Президент України», тобто ОСОБА_2 .
 
У публікації на веб-сайті ТОВ «Телеканал «Прямий» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_17» міститься такий самий фрагмент прямої мови з інформацією про позивача, автором якої також зазначено ОСОБА_2 .
 
Крім того, у текстах обох публікацій на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий», в яких поширена оспорювана у справі інформація, вказано, що наведена в них пряма мова з цитатами оголошена ОСОБА_2 на брифінгу від 12 серпня 2019, що додатково підтверджує належність оспорюваних висловлювань ОСОБА_2 .
 
За встановлених обставин даної справи, на переконання колегії суддів, немає обґрунтованих підстав для звільнення ОСОБА_2 від відповідальності за поширення недостовірної інформації, оскільки у текстах обох публікацій на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» міститься пряме посилання на автора оспорюваної у справі інформації та наводиться пряма мова, автором якої зазначено ОСОБА_2 , тобто першоджерелом інформації вказано саме ОСОБА_2 .
 
Виходячи з наведеного, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем. 
 
Колегія суддів зазначає, що публікації на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» від 12 серпня 2019, в яких поширено оспорювану позивачем інформацію, не містять автора інформаційного матеріалу, проте, містять вказівку на автора висловлювань, в яких поширена оспорювана інформація, тому відповідачами, з врахуванням пунктів 9 та 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 є власники веб-сайтів ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий», а також автор висловлювань ОСОБА_2 .
 
Таким чином, внаслідок розміщення публікацій в мережі Інтернет на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий», в яких вказане прізвище позивача,  відбулося поширення інформації, яка стосується певної фізичної особи, а саме особи позивача.
 
При цьому, з огляду на використаний спосіб поширення інформації, відомості про позивача були повідомлені необмеженому колу осіб.
 
Щодо висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, у зв`язку з тим, що оспорювана позивачем інформація, поширена в мережі Інтернет на веб-сайтах Політичної Партії «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий», не збігається за змістом з інформацією, поширеною ОСОБА_2 на брифінгу 12 серпня 2019 року колегія суддів зазначає наступне.
 
Судом першої інстанції досліджено відеозапис брифінгу ОСОБА_2 , який відбувся 12 серпня 2019, починаючи з 05 хв. 01 сек. по 05 хв. 26 сек. запису, розміщеного за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_22, та зроблено висновки, що інформація, поширена на брифінгу і опублікована на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» 12 серпня 2019, відрізняються за своїм змістом, що має наслідком вплив на зміну ставлення до цієї інформації, а наявні розбіжності та неточності в частині безпосереднього зазначення саме ОСОБА_2 про передачу конкретно позивачем матеріалів «справи моряків» Російській Федерації,  вказують на те, що поширена ОСОБА_2 на брифінгу інформація не є предметом цього спору.
 
Колегія суддів зазначає, що з публікацій на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» від 12 серпня 2019 вбачається, що інформація поширена в них була оголошена ОСОБА_2 на брифінгу 12 серпня 2019, про що безпосередньо вказано в тексті самих публікацій «..про це під час брифінгу заявив п`ятий президент України, лідер партії «Європейська Солідарність» ОСОБА_2..».
 
Оспорювана позивачем інформація поширена у висловлюванні, яке наведене у публікаціях на веб-сайтах як пряма мова, автором якого вказано ОСОБА_2 : «..Матеріали «справи моряків» не зважаючи на таємницю слідства були передані ДБР пану ОСОБА_1, який потім передав цю інформацію Російській Федерації, а конкретно постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3». Суд першої інстанції вказав, що наведене висловлювання відрізняється за змістом від слів ОСОБА_2 , оголошених ним на брифінгу, оскільки наявні розбіжності в частині зазначення ОСОБА_2 про передачу позивачем матеріалів «справи моряків» Російській Федерації, тому інформація, поширена на брифінгу не є предметом розгляду у цій справі та  ОСОБА_2 є неналежним відповідачем.
 
У статті 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 
У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
 
Правила Цивільного процесуального Кодексу України не надають суду права виходу за межі позовних вимог з власної ініціативи (постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18 (провадження № 61-22792св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 754/10844/18 (провадження № 61-4071св20)).
 
Матеріалами справи підтверджується, що предметом спору у даній справі є визнання недостовірною та спростування інформації, поширеної у публікаціях на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» 12 серпня 2019, якими висвітлювався брифінг ОСОБА_2 від 12 серпня 2019, яка міститься у фразах, що наведені у формі прямої мови, автором яких на веб-сайтах вказано ОСОБА_2 .
 
При зверненні до суду позивач вказував на те, що відповідачами була поширена інформація: «…Матеріали «справи моряків» не зважаючи на таємницю слідства були передані ДБР пану ОСОБА_1, який потім передав цю інформацію Російській Федерації, а конкретно постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3». 
 
Зі змісту наведених фраз вбачається, що незважаючи на таємницю слідства, тобто в порушення таємниці слідства, ДБР передало матеріали «справи моряків» ОСОБА_1 , який передав ці матеріали Російській Федерації в особі ОСОБА_3.
 
Суд першої інстанції вказав на те, що з відеозапису брифінгу від 12 серпня 2019 вбачається, що інформація поширена ОСОБА_2 на брифінгу має неточності та розбіжності з тією, яка була поширена на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий», що відрізняє її за своїм змістом, що має наслідком вплив на зміну ставлення до цієї інформації.
 
Колегія суддів зазначає, що наведений висновок суду не відповідає матеріалам справи та суд першої інстанції вдався до вільного трактування змісту оспорюваної інформації, що є неприпустимим.
 
Матеріали справи підтверджують, що цитата з прямою мовою про передачу ДБР в порушення таємниці слідства матеріалів «справи моряків» ОСОБА_1 , наведена у публікаціях на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» відповідає тій, яка оголошена ОСОБА_2 на брифінгу 12 серпня 2019.
 
Встановлені судом першої інстанції розбіжності та неточності у застосуванні слів «Російській Федерації», «пану ОСОБА_3» у публікаціях на веб-сайтах та « Російською Федерацією », «паном ОСОБА_3 », які оголошені ОСОБА_2 на брифінгу, не міняють загального змісту фрази в цілому, в якій ОСОБА_2 стверджує про передачу ДБР незважаючи на таємницю слідства матеріалів «справи моряків» ОСОБА_1 та отримання цих матеріалів Російською Федерацією і оголошення їх ОСОБА_3 . 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що виокремлення судом першої інстанції з фрази ОСОБА_2 її частини без урахування загального тону та контексту поширеної у всьому висловлюванні інформації призвело до помилкового висновку щодо зміни змісту оспорюваної інформації, в якій стверджується про передачу позивачем матеріалів «справи моряків», отриманих від ДБР, представнику РФ ОСОБА_3. 
 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
 
Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
 
Пунктом 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свобода вираження поглядів пов`язана з обов`язками та відповідальністю. Більше того, ці обов`язки та відповідальність мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення прав інших осіб (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ліндон, Очаковський-Лоуренс і Жулі проти Франції» від 22 жовтня 2007 року).
 
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
 
Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
 
Колегія суддів вважає, що аналіз змісту публікацій, поширених ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_14 та ТОВ «Телеканал «Прямий» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_16 свідчить про те, що наведена в них інформація не є оціночними судженнями, оскільки оспорювана інформація містить фактичні дані, які можна перевірити на достовірність.
 
При вирішенні справи суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорювана позивачем інформація є достовірною, а відповідні події, поширені на веб-сайті ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» насправді існували, тому не порушують права позивача на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації. 
 
В обґрунтування достовірності обставин передачі матеріалів «справи моряків» Російській Федерації суд першої інстанції керувався роздруківкою із тексту виступу ОСОБА_3 від 16 липня 2019 на засіданні Ради Безпеки ООН, в якому ОСОБА_3 зазначив, що «.. ОСОБА_1 подал иск в государственное бюро расследований в отношении действий бывшего президента ОСОБА_2 в связи с упомянутым инцидентом» та процитував заяву про вчинені кримінальні правопорушення від 20 травня 2019, подану ОСОБА_1 до ДБР, в якій позивач просить внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 109, 111, 426-1 КК України, ймовірно вчинені ОСОБА_2 та іншими особами під час вчинення дій, пов`язаних зі здійснення переходу корабельною групою ВМС ЗС України з Чорного до Азовського моря.
 
Також суд першої інстанції керувався самим текстом наведеної заяви позивача про вчинені кримінальні правопорушення, розміщеної на каналі позивача в месенджері Telegram за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_11 . 
 
Оцінюючи наведені докази, суд першої інстанції зазначив, що позивач не спростував факти повідомлення вказаного вище уривку, використаного публічно офіційною посадовою особою, яка представляє Російську Федерацію в усіх органах ООН, процитованого із заяви позивача про злочин в «справі моряків», а також не надав докази використання цієї заяви всупереч волі або інтересів ОСОБА_1 .
 
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відсутні відомості про розголошення матеріалів досудового  розслідування у кримінальному провадженні, не самим позивачем, а іншими особами.  
 
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо достовірності поширеної відповідачами інформації. 
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
У відповідності до абз. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
 
Пунктом 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам також роз`яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
 
Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
 
У справі, що переглядається, позивачем оспорюється інформація, поширена відповідачами, про те, що йому були передані від ДБР матеріали «справи моряків», та потім він ці матеріали передав постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3.  
 
Отже, при вирішенні даної справи відповідачі не надали суду докази на підтвердження факту передачі ОСОБА_1 від ДБР матеріалів «справи моряків» та факту наступної передачі цих матеріалів від Позивача до ОСОБА_3.
 
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. (ст.76 ЦПК України).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Згідно ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.11.2018 у справі № 910/17819/17, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому, доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. 
 
Відповідно до частини другої статті 302 Цивільного кодексу України встановлений загальний обов`язок для фізичної особи, яка поширює інформацію, переконатись в її достовірності. Виключенням з цього обов`язку є поширення  інформації, отриманої з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо).
 
Колегія суддів зазначає, що відповідачі, як особи, які здійснили поширення оспорюваної позивачем інформації не переконалися у достовірності поширеної ними інформації про передачу ДБР матеріалів «справи моряків» ОСОБА_1 , а також про наступну передачу цих матеріалів Російській Федерації, а саме ОСОБА_3 ; у разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації, не утрималися від її поширення; не надали суду доказів достовірності такої інформації, а в разі їх відсутності - не спростували її.
 
При цьому, суд першої інстанції основним доказом достовірності інформації про передачу від ДБР ОСОБА_1 матеріалів «справи моряків» та наступної передачі матеріалів цієї справи представнику РФ в ООН ОСОБА_3 визнав заяву про вчинені кримінальні правопорушення, подану позивачем до ДБР, на підставі якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне правопорушення та розпочате розслідування у «справі моряків». 
 
Колегія суддів відхиляє наведену заяву позивача про вчинені кримінальні правопорушення, як неналежний доказ, оскільки ця заява не підтверджує достовірність інформації «Матеріали «справи моряків» не зважаючи на таємницю слідства були передані ДБР пану ОСОБА_1, який потім передав цю інформацію Російській Федерації, а конкретно постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3».
 
Обставини справи вказують на те, що відповідачі стверджували в оспорюваній інформації про передачу матеріалів «справи моряків» в порушення таємниці слідства від ДБР позивачу, тобто відповідачі вказували на порушення з боку ДБР таємниці слідства шляхом передачі матеріалів позивачу, що призвело до витоку інформації та отримання її представником РФ від позивача.
 
Пунктом 5 частини 1 статті 3 КПК України передбачено, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.
 
Згідно частини третьої статті 214 КПК України здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
 
Відповідно до ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.
 
Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.
 
Розголошення даних оперативно-розшукової діяльності або досудового розслідування є злочином, відповідальність за який встановлена ст. 387 Кримінального кодексу України.
 
Отже, матеріали досудового розслідування, відповідальність за розголошення яких встановлена ст. 387 КК України, та, які складаються з фактичних даних, закріплених в процесуальних документах, показаннях свідків, потерпілих, підозрюваних, висновків експертів, протоколів слідчих дій тощо, є матеріалами, які виникають лише після початку досудового розслідування, а саме після внесення відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 
 
При цьому, Кримінальний процесуальний кодекс України за замовчуванням містить заборону розголошення усіх відомостей кримінального провадження за винятком лише тих, щодо яких слідчий чи прокурор надали письмовий дозвіл. Проте порушення цієї заборони може породити наслідки кримінального характеру лише за умови, якщо слідчий чи прокурор повідомили особу про існування обов`язку нерозголошення.
 
Таким чином, заява про вчинення кримінального правопорушення, подана позивачем до ДБР є документом, з моменту внесення відомостей до ЄРДР за яким було розпочате досудове розслідування у «справі моряків», та який не є документом, який містить письмову заборону слідчого на його розголошення.
 
Отже, вказаний доказ не підтверджує достовірність твердження ОСОБА_2 про отримання позивачем в порушення таємниці слідства від ДБР матеріалів «справи моряків» та передачу їх представнику РФ ОСОБА_3, тому судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо достовірності поширеної інформації.
 
Щодо висновку суду першої інстанції про те, поширена відповідачами інформація є достовірною, оскільки відсутні відомості про розголошення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, не самим ОСОБА_1 , а іншими особами, оскільки представник РФ в ООН ОСОБА_3 на засіданні Ради безпеки ООН від 16 липня 2019 зачитав частину заяви позивача про вчинені кримінальні правопорушення від 20 травня 2019, поданої ним до ДБР. 
 
Враховуючи встановлені колегією суддів обставини про невідповідність заяви позивача про вчинені кримінальні правопорушення, поданої ДБР, статтям 77, 78 ЦПК України, як доказ достовірності інформації, поширеної відповідачами, наведений висновок суду про розголошення матеріалів досудового розслідування у «справі моряків» позивачем є помилковим. 
 
Колегія суддів зазначає, що оголошення на засіданні Ради безпеки ООН представником РФ ОСОБА_3 частини заяви позивача про вчинені кримінальні правпорушення, яка не містить письмової заборони слідчого на розголошення її відомостей, та яка була розміщена у відкритому доступі в каналі позивача в месенджері Telegramm, не є допустимим та належним доказом достовірності інформації про розголошення позивачем представнику РФ матеріалів «справи моряків». 
 
Згідно ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення ст. 77 ЦПК України прийняв до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування, а саме в рішенні суду першої інстанції наведені уривки  з цитатами позивача з публікацій, розміщених ним у месенджері Telegram, в яких позивач коментує сюжет, поширений телеканалом « Прямим » про те, що « ОСОБА_1 раніше всіх дізнається щось з надр ДБР, погрожує свободі слова», а також коментарі позивача щодо кримінального провадження у справі «Кузні на Рибальському» та можливих дат проведення допитів ОСОБА_2 у вказаній справі.
 
На підставі наведеного суд першої інстанції встановив, що інформація поширена позивачем в месенджері Telegram в цілому стосувалася саме особи відповідача ОСОБА_2 та, в тому числі, й матеріалів «справи моряків» і є демонстрацією ним своєї обізнаності наперед із ходом досудового розслідування, не дивлячись на те, що ст. 60 КПК України не передбачає такого права заявника. 
 
Однак, у наведених судом першої інстанції цитатах з публікацій позивача не вбачається поширення ним матеріалів «справи моряків», що вказує на те, що ці досліджені судом докази не входять до предмету доказування у цій справі.
 
З огляду на викладене, заява про вчинені кримінальні правопорушення від 20 травня 2019, подана позивачем до ДБР, а також публікації позивача на власному каналі в месенджері Telegram коментарів щодо справи « Кузня на Рибальському » та інформації про можливі дати проведення допитів ОСОБА_2 по цій справі, не підтверджують розголошення позивачем матеріалів «справи моряків» в цілому та безпосередньо представнику РФ ОСОБА_3, тому наведені докази є недопустимими доказами у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Тому, відповідно ст. 79 ЦПК України, зазначені докази є недостовірними через неможливість на їх підставі встановити дійсні обставини справи.
 
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Вирішуючи по суті позов ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить з того, що негативна інформація, поширена відповідачем відносно позивача про отримання ним в порушення таємниці слідства від ДБР матеріалів «справи моряків» та передачу цих матеріалів представнику РФ ОСОБА_3, є недостовірною, оскільки вона містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), та які негативно характеризують позивача в очах суспільства та оточуючих, порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації.
 
З огляду на викладене, поширена відповідачами інформація вочевидь спрямована на створення у необмеженого кола осіб негативної оцінки особистості позивача як людини, громадянина та учасника суспільних відносин, а також негативної оцінки його ділових та професійних якостей.
 
За таких обставин, поширення відповідачами інформації грубо порушує особисте немайнове право позивача на повагу до його гідності, честі і ділової репутації, оскільки перешкоджає позивачеві повно і своєчасно здійснювати таке немайнове право, зокрема, мати репутацію чесної та гідної людини, яка не вчиняла протиправних дій, дотримується у своєму житті загальноприйнятих норм поведінки і моралі.
 
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
 
Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права.
 
Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.
 
Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб спростування поширеної відповідачами недостовірної інформації, найбільш наближений (адекватний) до способу поширення, та такий, що сприяє найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача.
 
Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що поширена ОСОБА_2 , Політичною партією «Європейська Солідарність», ТОВ «Телеканал «Прямий» інформація щодо ОСОБА_1 у публікаціях на веб-сайтах Політичної партії «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» від 12 серпня 2019 року є недостовірною, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 , а також вказує на вчинення позивачем протиправних дій і дискредитує його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій, у тому числі, з точки зору дотримання закону, що є підставою для визнання дій відповідачів щодо поширення такої інформації неправомірними та зобов`язання останніх спростувати поширені ними відомості у публікаціях на веб-сайтах Політичної партії «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» від 12 серпня 2019 року шляхом розміщення відповідачами на веб-сайтах ПП «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» протягом 5 календарних днів з дня набрання рішення у даній справі законної сили вступної та резолютивної частини рішення суду під заголовком «Спростування».
 
Доводи відповідачів, наведені у відзивах на апеляційну скаргу вказаних висновків суду не спростовують.
 
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).
 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Позивач ОСОБА_1 за подання до суду позову сплатив судовий збір у розмірі 3 073 грн. 60 коп., а за подання апеляційної скарги - 4 703 грн. 22 коп.  Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 , то з відповідачів ОСОБА_2 , Політичної партії «Європейська Солідарність» та ТОВ «Телеканал «Прямий» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, що становить 7 776 грн. 82 коп.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Косінової Ганни Валеріївни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Політичної партії «Європейська Солідарність», Товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий» про захист честі, гідності, ділової репутації, та спростування недостовірної інформації - задовольнити.
 
Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_3 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_13Політичної партії «Європейська Солідарність» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15» наступного змісту: «…Матеріали «справи моряків» не зважаючи на таємницю слідства були передані ДБР пану ОСОБА_1, який потім передав цю інформацію Російській Федерації, а конкретно постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3».
 
Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_3 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_9 Товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_17» наступного змісту: «…Матеріали «справи моряків» не зважаючи на таємницю слідства були передані ДБР пану ОСОБА_1, який потім передав цю інформацію Російській Федерації, а конкретно постійному представнику РФ в ООН ОСОБА_3». 
 
Зобов`язати Політичну партію «Європейська Солідарність» та ОСОБА_2 протягом 5 календарних днів з дня набрання рішення у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 , поширену ІНФОРМАЦІЯ_3 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_13 за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_23 у публікації під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15», шляхом розміщення вступної та резолютивної частини рішення суду в цій частині під заголовком «Спростування».
 
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Телеканал Прямий» протягом 5 календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 на веб-сайті   ІНФОРМАЦІЯ_9 телеканалу «Прямий» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_16 у публікації під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_17», шляхом розміщення вступної та резолютивної частини рішення суду у цій частині під заголовком «Спростування».
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 592 грн. 27 коп.
 
Стягнути з Політичної партії «Європейська Солідарність» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 592 грн. 27 коп.
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 592 грн. 27 коп.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повне судове рішення складено 05 квітня 2023 року.

Головуючий                                                                В.В. Гуль
 
Судді                                                                              Г.В.Крижанівська 
 
                                                                                         В.А.Шебуєва