ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" квітня 2023 р.                                           Справа №921/750/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді                                                                      Орищин Г.В.,
суддів                                                                                          Гриців В.М.,
                                                                                                    Зварич О.В.,
секретар судового засідання Костерева О.А.
розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско» та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 13 жовтня 2022 року (повний текст рішення складено 21.10.2022, суддя Шумський І.П)
та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско» на додаткове рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 листопада 2022 року (повний текст додаткового рішення складено 14.11.2022)
у справі №921/750/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско», м. Тернопіль
до відповідача - 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «-Автотехсервіс-» (далі ТОВ «Автотехсервіс»), м. Тернопіль
відповідача - 2 Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, м. Тернопіль
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 , м. Хмельницький 
про визнання незаконними рішень та визнання права власності

за участю представників: 
від позивача - Фольчик А.С. (в режимі відеоконференції), Дяків В.Б., Стасишин Б.І.
від відповідача 1 - Авдєєнко В.В. (в режимі відеоконференції)
від відповідача 2 - не з`явились
від третьої особи - ОСОБА_4

17 листопада 2021 Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Аско» звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю              «-Автотехсервіс-» (далі ТОВ «Автотехсервіс») та Тернопільської міської ради про:
- визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 13.01.2000 за №12 «Про надання дозволу на реконструкцію автозаправної станції»;
- визнання незаконним та скасування дозволу Інспекції архітектурно-будівельного контролю управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 88/2000 від 12.06.2000;
- визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 08.08.2001 №1002 «Про затвердження акту державної технічної комісії»;
- визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 13.06.2012 №976 «Про внесення змін в пункт 2 рішення виконавчого комітету міської ради від 29.01.2003 №88 «Про оформлення права власності на приміщення, будівлі та споруди»;
- визнання незаконним та скасування виданого АТЗТ «Автотехсервіс» свідоцтва про право власності на будівлю автозаправної станції від 31.01.2003;
- визнання незаконним та скасування виданого ПрАТ «Автотехсервіс» свідоцтва про право власності від 14.02.2013;
- визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Аско»  права власності на цілісний майновий комплекс автозаправну станцію, розташовану за адресою: м. Тернопіль, АДРЕСА_1.
Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Аско» вважає, що мало місце порушення права власності на належне йому майно - збудовану на його земельній ділянці на підставі наданої йому дозвільної документації автозаправної станції, власником якої, за його твердженням, залишилося ТОВ «Аско», навіть після проведення її реконструкції АТЗТ «Автотехсервіс», що не мало наслідком створення нового об`єкта. Водночас, позивач заявляє позовні вимоги про визнання незаконним та скасування виданих відповідачу-1 свідоцтв про право власності, на підставі яких за ним зареєстровано право власності на спірне майно.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року відповідача-2 - Тернопільську міську раду замінено на Виконавчий комітет Тернопільської міської ради.
Ухвалою місцевого господарського суду від 26 травня 2022 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 .
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 13.10.2022 у даній справі в позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско» до Товариства з обмеженою відповідальністю «-Автотехсервіс-», Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з наступного:
-           документи, на які покликається ТОВ «Аско», були предметом дослідження у справі №607/7048/14-ц. Судовими рішеннями у справі №607/7048/14-ц визнано незаконними та скасовано рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2003 щодо визнання за ТОВ «Аско» права власності на будівлю автозаправної станції площею 39,8 м2 по АДРЕСА_1, до якого ці документи додавались. На даний час власником автозаправної станції по АДРЕСА_1 є ТОВ «Автотехсервіс» і дане право за ним зареєстровано у встановленому законом порядку. Презумпцію правомірності набуття ТОВ «Автотехсервіс» права власності на спірний об`єкт позивачем (ТОВ «Аско») у встановленому законом порядку не спростовано;
-          між ТОВ «Аско» та ТОВ «Автотехсервіс» спір щодо законності набуття ТОВ «Автотехсервіс» права власності на автозаправну станцію є триваючим, у зв`язку із чим, судовими рішеннями у справах № 607/2629/14-ц, № 907/7048/14-ц, № 921/191/17-г/4 за участю вказаних сторін, було встановлено:
·          незаконність рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2003 щодо визнання за ТОВ «Аско» права власності на АЗС по АДРЕСА_1;
·          відсутність в ТОВ «Аско» доказів будівництва та введення в експлуатацію саме спірної АЗС;
·          фінансування ПАТ «Автотехсервіс» будівництва спірного об`єкта та введення в експлуатацію на земельній ділянці, відведеній йому у встановленому законом порядку для цієї мети;
·          відсутність порушеного права ТОВ «Аско» прийняттям Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради рішення №976 від 13.06.2012 та видачею відповідачу-1 оскаржуваних свідоцтв.
З огляду на те, що вказані судові рішення набрали законної сили, відтак перелічені обставини не потребують повторного доказування (ч.4 ст. 75 ГПК України);
-          оцінка правомірності (законності) укладення договору про спільну діяльність від 01.09.1998 з різних підстав, зокрема з підстав його фальсифікації (існування трьох примірників в різних редакціях); невідповідності договору в частині надання земельної ділянки вимогам ст.48 ЦК УРСР та ч.1 ст.203 ЦК України; перевищення директором заявника своїх повноважень при укладенні спірної угоди; необхідності реєстрації договору про спільну діяльність в органах податкової служби, а також додатку № 1 до договору були предметом судового розгляду у справах №6/7/921/39/13, №9/43/5022-681/2012, №921/628/19, де позивачу (ТОВ «Аско») відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору та додатку до нього з підстав необґрунтованості позовних вимог та надана правова оцінка всім обставинам укладення цього правочину та додатку №1 до нього;
-          з врахуванням судових рішень, які набрали законної сили, з встановленими у них обставинами про те, що власником реконструйованої АЗС є відповідач-1, враховуючи висновки щодо недоведеності позивачем його позовних вимог у даній справі, а відтак відсутності підстав для визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №12 від 13.01.2000 «Про надання дозволу на реконструкцію автозаправної станції» та виданого Інспекцією архітектурно-будівельного контролю управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Тернопільської міської ради дозволу № 88/2000 від 12.06.2000 на виконання будівельних робіт з реконструкції існуючої АЗС, у суду не було підстав вважати зведений на їх підставі об`єкт самовільним (самочинним)  будівництвом та таким, щодо якого у позивача існують майнові права, які підлягають захисту;
-          за змістом ст. 76 ЦК УРСР, ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Під час провадження у даній справі судом не встановлено доведеного порушення права чи охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду, відтак, наведені обставини виключають можливість застосування до спірних відносин положень ст. ст. 76, 80 ЦК УРСР ст. ст. 256, 257 ЦК України;
-          водночас, суд дійшов до висновку про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки задоволення вимоги про скасування оскаржуваних актів, за наслідками прийняття яких за відповідачем-1 зареєстровано право власності на реконструйовану АЗС не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема набуття ним у володіння або користування спірного (реконструйованого) майна та земельної ділянки, на якій воно знаходиться. Тому такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту;
-          неефективний спосіб правового захисту, який обрано позивачем та недоведеність свого порушеного права є двома самостійними способами і кожна окремо є достатньою підставою для відмови у позові. Крім цього, суд звернув увагу сторін на те, що нова оцінка наведеним у позові аргументам суперечитиме також принципу юридичної визначеності, у зв`язку з існуванням численних судових рішень, які набрали законної сили станом на час розгляду даної справи, з встановленими обставинами, щодо яких ведеться мова у позові.
Розглянувши заяву представника ТОВ «Автотехсервіс», Господарським судом Тернопільської області 14 листопада 2022 року було ухвалено додаткове рішення у справі №921/750/21. Суд першої інстанції визнав достатніми та належними подані представником відповідача-1 докази, на підтвердження понесених відповідачем-1 судових витрат, а також, враховуючи відсутність будь-яких заперечень від позивача, в порядку ч. 4 ст. 126 ГПК України, заяву ТОВ «Автотехсервіс» задоволено; з ТОВ «Аско» на користь ТОВ «Автотехсервіс» стягнуто 20000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Позивач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача не погодились з рішенням Господарського суду Тернопільської області від 13 жовтня 2022 року у справі №921/750/21 та подали апеляційні скарги. 
Позивач, в своїй апеляційній скарзі, просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.10.2022 у даній справі та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити з огляду на таке:
-           жодних передбачених законом підстав для набуття відповідачем-1 права власності на автозаправну станцію на АДРЕСА_1 матеріали справи не містять, у надісланих ним до суду заявах по суті спору їх не вказано та підтверджуючих доказів не надано, а також у зазначених судом першої інстанції преюдиціальних судових рішеннях такі не вказані. Покликання відповідача-1 на те, що він є власником будівлі автозаправної станції на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень №31955958 від 20.10.2016, на переконання позивача, спростовується правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, відповідно до якої державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації; 
-          апелянт стверджує, що будівництво АЗС проведено ТОВ «Аско» на земельній ділянці, яка належить йому на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ТР № 12 від 11.05.1994 та на підставі дозвільної документації: рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 18.10.1995 за № Л841 та дозволу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю м. Тернополя на виконання будівельних робіт від12.11.1997 за №060, а в акті Державної технічної комісії від 22.07.1998 зазначено, що прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт - новозбудовану автозаправну станцію при ТОВ «Аско» на АДРЕСА_1, забудовник - ТОВ «Аско». Факт будівництва саме ТОВ «Аско» цієї АЗС, яка станом на 01.01.2000 відповідала нерухомому майну та була стаціонарною, підтверджується також висновком експертів за результатами проведення додаткової комплексної будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 31.10.2017 №1047/1084/17-22. Водночас, позивач звертає увагу суду на те, що чинне на той час законодавство не обумовлювало виникнення права власності його обов`язковою реєстрацією, отже, таке право на спірний об`єкт нерухомості виникло у позивача з часу його створення та прийняття в експлуатацію;
-          внаслідок проведеної реконструкції існуючої АЗС, належної на праві власності ТОВ «Аско», не було створено нового об`єкта нерухомого майна, отже й не відбулось зміни власника, яким продовжило залишатись ТОВ «Аско». При цьому, на час винесення рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 13.01.2000 за №12, яким дозволено провести реконструкцію існуючої АЗС в межах закріпленої земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, єдиним користувачем цієї земельної ділянки було ТОВ «Аско»;
-          апелянт стверджує, що відповідач-1 при проведенні будівельних робіт вийшов за межі наданого рішенням виконкому Тернопільської міської ради від 13.01.2000 за №12, дозволу на реконструкцію існуючої А3С в межах закріпленої земельної ділянки, тобто незаконно провів будівництво без належного дозволу, а саме: на земельній ділянці, яка йому в установленому законом порядку не надавалась та поза межами існуючих будівельних габаритів А3С, що перевищує допустимі обсяги будівельних робіт при реконструкції. Таким чином, згідно з приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 376 ЦК України, проведене відповідачем-1 будівництво є самочинним, а тому у нього не виникло право власності на реконструйовану АЗС, натомість це є додатковою підставою для визнання такого права за позивачем, як єдиним належним землекористувачем та власником існуючої на цій земельній ділянці раніше збудованої ним автозаправної станції;
-           на переконання апелянта, судові рішення у справах № 921/191/17/г/17, № 607/7048/14-ц, № 921/628/19, № 6/7/921/39/13, № 9/43/5022-681/2012, № 4/40/5022-387/2012 та № 921/181/17-г/4 не є преюдиційними, оскільки в жодній із перелічених справ обставини, пов`язані з будівництвом та реконструкцією автозаправної станції, судами безпосередньо не досліджувались;
-           водночас, скаржник зазначає про безпідставність покликання суду першої інстанції на те, що рішеннями суду у справах № 921/628/19, № 6/7/921/39/13 та № 9/43/5022-681/2012 відмовлено у задоволенні позовів ТОВ «Аско» про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 01.09.1998 та додатку № 1 до цього договору, позаяк такі не мають правового значення для вирішення спору у даній справі. Зокрема, аналіз умов вказаного договору свідчить про відсутність його правового зв`язку із реконструкцією уже існуючої на час його укладення АЗС, оскільки її передача для цілей спільної діяльності серед зобов`язань сторін не передбачалась. Крім цього, позивач стверджує, що сторонами договору взяті на себе зобов`язання ніколи не виконувались;
-           позивач зазначає, що з метою повного і всебічного з`ясування обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заявляв клопотання про приєднання до даної справи документів зі справи № 921/628/19, якими підтверджується факт підроблення договору та додатку № 1, проте ухвалою суду від 30.06.2022 у задоволенні вказаного клопотання судом було безпідставно відмовлено. Разом з тим, позивач зазначає, що договір про спільну діяльність від 01.09.1998 у редакціях 2 та 3 і додаток № 1 фактично не укладалися, а тому не можуть бути визнані судом недійсними, а лише вважаються неукладеними. Отже, це додатково засвідчує, що наданий відповідчу-1 дозвіл на реконструкцію існуючої АЗС та надалі - свідоцтво про право власності є незаконними;
-           на переконання позивача, ним обрано ефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки наслідком ухвалення судового рішення про визнання права власності на спірне майно, а також визнання незаконним та скасування виданого відповідачу-1 свідоцтва про право власності є скасування запису про державну реєстрацію права власності на майно за відповідачем - 1 та державна реєстрація такого права за позивачем, що рівнозначне витребуванню майна з чужого незаконного володіння;
-          щодо позовних вимог про визнання незаконними рішень виконавчого комітету органу місцевого самоврядування та його структурного підрозділу, яким надано дозвіл на реконструкцію автозаправної станції, затверджено акт технічної комісії про прийняття в експлуатацію реконструкції АЗС, внесено зміни до рішення про оформлення за відповідачем-1 права власності на реконструйовану АЗС, то вони є лише допоміжними, оскільки саме внаслідок їх прийняття допущено порушення права власності позивача на належне йому майно.
Отже, скаржник стверджує, що перелічені ним обставини, є обґрунтованими, належним чином підтверджені доказами та достатніми для задоволення його позовних вимог.
Як на підставу для скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 покликається на таке:
-          рішення у даній справі ґрунтується на преюдиційних обставинах, встановлених судовими рішеннями в інших раніше розглянутих справах. ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції, в порушення норм процесуального права, не надано оцінки доводам третьої особи та наявним у справі доказам, якими спростовуються обставини, встановлені цими судовими рішеннями;
-           скаржник зазначає, що жодних передбачених законом підстав для набуття відповідачем-1 права власності на автозаправну станцію на АДРЕСА_1 матеріали справи не містять, у надісланих до суду заявах по суті спору їх не вказано та підтверджуючих доказів не надано, а також, у зазначених судом першої інстанції преюдиційних рішеннях не вказано;
-           апелянт зазначає, що про набуття відповідачем-1 права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться спірна АЗС, на підставі ст. 120 ЗК України, внаслідок набуття ним права власності на будівлю АЗС, тобто лише після проведення реконструкції, що, на переконання скаржника, додатково підтверджує відсутність такого права у відповідача-1 на час проведення реконструкції АЗС;
-           на думку скаржника, судові рішення у справах №  921/191/17/г/17, № 607/7048/14-ц, № 921/628/19, № 6/7/921/39/13, № 9/43/5022-681/2012, № 4/40/5022-387/2012 та № 921/181/17-г/4 не мають характеру преюдиційних по відношенню до даної справи. Зокрема, апелянта зазначає, що висновки про набуття відповідачем-1 права власності на будівлю АЗС, а відповідно - і права землекористування є лише правовою оцінкою встановлених обставин і не мають преюдиційного значення, а обставини набуття відповідачем-1 права власності на будівлю АЗС безпосередньо судом у згаданих справах не досліджувалися;
-          скаржник наполягає на тій обставині, що договір про спільну діяльність від 01.09.1998 було укладено лише в 1 редакції, натомість вказаний договір у редакціях 2 та 3 і додаток №1 фактично не укладалися, а тому не можуть бути визнані судом недійсними, а лише вважаються неукладеними, що додатково засвідчує, що наданий відповідачу-1 дозвіл на реконструкцію існуючої АЗС та свідоцтво про право власності є незаконними;
-          апелянт зазначає, що факт підроблення зазначеного договору про спільну діяльність у редакціях 2 та з та додатку N 1 підтверджувався також постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 у справі №921/628/19, на яку позивач посилався як на преюдиційну. Оскільки вказану постанову апеляційного суду Верховним Судом 26.01.2022 скасовано, внаслідок чого втратили свою преюдиційність встановлені нею обставини, виникла необхідність додатково приєднати до даної справи документи зі справи №921/628/19, котрими підтверджувалось підроблення використаних відповідачем-1 редакцій договору та додатку №1, про що представником скаржника було заявлено відповідне клопотання в суді першої інстанції. Скаржник вказує на те, що ним також було заявлено клопотання аналогічного змісту про приєднання доказів, однак, ухвалою суду першої інстанції від 21.07.2022 у задоволенні такого клопотання безпідставно відмовлено, на переконання третьої особи, з надуманих причин. Відтак, до тексту даної апеляційної скарги ОСОБА_1 також включені заперечення на ухвалу місцевого господарського суду від 21.07.2022 про відмову у задоволенні його клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, позаяк така не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Відтак, апелянт, серед іншого, просить суд прийняти і дослідити докази, подані ним разом із клопотанням від 04.07.2022; 
-          апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо неефективності обраного позивачем способу захисту, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про захист порушеного права власності на належне йому майно: збудовану на його земельній ділянці на підставі наданої йому дозвільної документації АЗС, власником якої залишився навіть після проведення її реконструкції, наслідком котрої не стало створення нового об`єкта нерухомого майна. З метою досягнення мети позову - повного припинення порушеного права позивача, у відповідності до приписів ст. 392 ЦК України, заявлено позовну вимогу про визнання за позивачем права власності на спірне майно, яке оспорюється відповідачем. Крім цього, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання незаконними та скасування виданих відповідачу-1 свідоцтв про право власності, на підставі  яких за ним зареєстровано прав власності на спірне майно. Таким чином, наслідком ухвалення судового рішення про визнання права власності на спірне майно, а також визнання незаконними та скасування виданих відповідачу-1 свідоцтв про право власності є скасування запису про державну реєстрацію права власності на майно за відповідачем-1 та державна реєстрація такого права за позивачем, що рівнозначне витребуванню майна з чужого незаконного володіння. Щодо позовних вимог про визнання незаконними рішень виконавчого комітету органу місцевого самоврядування та його структурного підрозділу, якими надано дозвіл на реконструкцію автозаправної станції, затверджено акт технічної комісії про прийняття в експлуатацію реконструкції АЗС, внесено зміни до рішення про оформлення за відповідачем-1 права власності на реконструйовану АЗС, то вони є лише допоміжними, оскільки саме внаслідок їх прийняття допущено порушення права власності позивача на належне йому майно. Наведене вище підтверджує ефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права.
Отже, судом внаслідок порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права не надано оцінки здобутим доказам, внаслідок чого неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи та допущено невідповідність цим обставинам викладених у рішенні висновків, що, згідно з ч. 1 ст. 277 ГПК України, є підставою для скасування судового рішення апеляційним судом та ухвалення нового. 
Поряд з тим, позивач подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 листопада 2022 року у справі №921/750/21, в якій просить суд скасувати вказане рішення і ухвалити нове, яким в задоволенні заяви представника відповідача-1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовити. Апелянт стверджує, що на адресу ТОВ «Аско» заява представника ТОВ «Автотехсервіс» про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу з копіями доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, поштовим зв`язком чи в порядку, визначеному ч. 7 ст. 42 ГПК України, не надходила, в матеріалах справи докази надіслання в установленому законом порядку цих документів на адресу позивача відсутні. У зв`язку з цим, враховуючи вищевказані приписи закону та правові позиції Верховного Суду, суд першої інстанції безпідставно врахував надіслані ТОВ «Автотехсервіс» докази здійснених ним витрат на професійну правову допомогу. Отже, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного додаткового рішення.
Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи апеляційної скарги позивача, покликаючись на таке:
-          відповідач станом на час прийняття рішення судом першої інстанції був власником будівлі автозаправної станції та іншого приналежного до неї майна на підставі договору від 20.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О., про що державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 31955958 від 20.10.2016, вказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою № 290308759 від 14.12.2021. Позивач не оспорює вказаний договір та рішення державного реєстратора, які є чинними. Отже, відповідач, в силу приписів ст. 204 та 328 ЦК України, є власником спірного майна на підставі правочину, презумпція правомірності якого передбачена законом, який не визнаний недійсним судом та нікчемність якого не передбачена законом;
-           позивачем заявлена вимога про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. У постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних правовідносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. ТОВ «Автотехсервіс» звертає увагу суду на те, що позивач та відповідачі перебували у зобов`язальних правовідносинах щодо створення спірного майна, що встановлено рішенням суду у справі № 921/628/19. Отже, з огляду на вказані обставини, застосування позивачем способу захисту права, передбаченого ст. 392 ЦК України, є неправомірним;
-          спірне майно було створене відповідачем ще до набрання чинності ЦК України, що встановлено у рішенні Господарського суду Тернопільської області від 09.04.2012 у справі №7/86-1298. Відтак, посилання позивача на правовий висновок щодо порядку застосування положень ст. 331 ЦК України є безпідставним, адже ЦК України застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності (після 01.01.04), або виникли до набрання чинності, проте тривають після набрання ним чинності. Реконструкція контейнерної А3С розпочалась та завершилась відповідачем до 01.01.04 (у 2000-2001 роках), у зв`язку з чим положення ЦК України 2003 року не застосовуються до правовідносин, пов`язаних з її створенням. Доводи скаржника щодо відсутності у відповідача правовстановлюючого документу на земельну ділянку, на якій проводилась реконструкція,спростовуються обставинами,встановленими у рішенні Господарського суду Тернопільської області від 09.04.12 по справі №7/86-1298;
-           позивач не надав суду доказів наявності у нього права власності на спірне майно, він не має правових підстав вимагати визнання за ним права власності на спірне майно, оскільки він його не створив, не придбавав, не набував будь-яким іншим чином. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями у справах № 7/86-1298, № 607/7048/14, № 607/2629/14, № 921/191/17-г/17. Встановлені у вказаних судових рішеннях обстави є преюдиційними і не підлягають повторному дослідженню. З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  з посиланням на ч. 4 ст. 75 ГПК України про те, що позивач не довів обставини щодо наявності в нього права власності на спірне майно;
-           доводи скаржника про те, що судові рішення у справах між сторонами у даній справі, на які посилався суд першої інстанції, не мають преюдиційного значення, спростовуються п. 33 постанови Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 921/628/19.
З огляду на викладені обставини, на переконання відповідача-1, підстави для скасування рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.10.2022 у даній справі та задоволення позовних вимог ТОВ «Аско» відсутні.
27.04.2022 на електронну адресу Західного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, проте, враховуючи відсутність на вказаному документі кваліфікованого цифрового підпису, що підтверджується відповідною довідкою від 27.04.2023, відзив відповідача-2 залишається судовою колегією без розгляду.

Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи справу №921/750/21 передано на розгляд колегії суддів в складі: головуючого судді Малех І.Б., суддів Гриців В.М., Зварич О.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.12.2022 апеляційні скарги ТОВ «Аско» та ОСОБА_1 , подані на рішення Господарського суду Тернопільської області від 13 жовтня 2022 року у справі №921/750/21, призначено до спільного розгляду.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02 січня 2023 року задоволено заяву ТОВ «Аско» про відвід судді Малех І.Б. у справі №921/750/21 та передано справу для здійснення автоматизованого розподілу в порядку, встановленому ст.32 ГПК України.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 січня 2023 року справу №921/750/21 розподілено колегії суддів: Бонк Т.Б. (головуючий суддя), судді Зварич О.В., Гриців В.М.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2023 року задоволено заяву судді Бонк Т.Б. про самовідвід у справі №921/750/21, останню передано для здійснення автоматизованого розподілу в порядку, встановленому ст.32 ГПК України.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2023 року справу №921/750/21 розподілено колегії суддів у складі: головуючий суддя Бойко С.М., судді Гриців В.М. та Зварич О.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2023 апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Аско» та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 13 жовтня 2022 року та апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аско» на додаткове рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 листопада 2022 року у справі №921/750/21 призначено до спільного розгляду на 22.02.2023 в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду з представниками ТОВ «Автотехсерві» та ТОВ «Аско».
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 27 січня 2023 року заяву ТОВ «Автотехсервіс» про відвід судді Бойко С.М. у справі №921/750/21 задоволено, вказану справу передано для здійснення автоматизованого розподілу в порядку, встановленому ст.32 ГПК України.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 січня 2023 року справу №921/750/21 розподілено колегії суддів у складі: Якімець Г.Г. (головуючий суддя), судді Гриців В.М. та Зварич О.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 31 січня 2023 року задоволено заяву судді Якімець Г.Г. про самовідвід у справі №921/750/21, останню передано для здійснення автоматизованого розподілу в порядку, встановленому ст.32 ГПК України.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 1 лютого 2023 року справу №921/750/21 розподілено колегії суддів у складі Орищин Г.В (головуючий суддя), судді Гриців В.М. та Зварич О.В.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 06.02.2023 апеляційні скарги ТОВ «Аско» та ОСОБА_1 , подані на рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.10.2022, та апеляційну скаргу ТОВ «Аско» на додаткове рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.11.2022 у справі № 921/750/21 прийнято до провадження у вказаному вище складі колегії Західного апеляційного господарського суду.
Розгляд апеляційних скарг ТОВ «Аско» та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.10.2022, та ТОВ «Аско» на додаткове рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.11.2022 у справі № 921/750/21 відкладався ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2023, від 23.03.2023 та від 06.04.2023.
За клопотаннями представників позивача та відповідача-1, розгляд апеляційних скарг відбувався в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. В дане судове засідання прибули представники позивача, відповідача-1 та третьої особи, які підтримали свої доводи, міркування та заперечення, викладені, відповідно, в апеляційних скаргах та у відзиві. 

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваних рішень відсутні, з огляду на наступне:
Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №12 від 13.01.2000 «Про надання дозволу на реконструкцію автозаправної станції» дозволено АТЗТ «Автотехсервіс» провести реконструкцію автозаправної станції в межах закріпленої земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язано проектну документацію на реконструкцію АЗС погодити в управлінні містобудування та архітектури, отримати в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю дозвіл на виконання робіт, та після завершення робіт здати об`єкт в експлуатацію.
12.06.2000 Інспекцією архітектурно-будівельного контролю Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Тернопільської міської ради було видано АТЗТ «Автотехсервіс» дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції існуючої АЗС відповідно до затвердженої 27.03.2000 проектної документації.
Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1002 від 08.08.2001 «Про затвердження акту державної технічної комісії» затверджено акт технічної комісії про прийняття в експлуатацію реконструкції автозаправної станції за адресою АДРЕСА_1, потужністю 250 автозаправок на добу, здійснену АТЗТ «Автотехсервіс» (ід. код 23588912) на підставі рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №12 від 13.01.2000.
Відповідно до п. 2 рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2003 «Про оформлення права власності на приміщення, будівлі та споруди» вирішено оформити право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Аско» на будівлю автозаправної станції загальною площею 39,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.
Згодом, право власності на будівлю автозаправної станції під літ. «А» оформлено за Акціонерним товариством закритого типу «Автотехсервіс» відповідно до рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2009 «Про оформлення права власності на приміщення, будівлі і споруди».
Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 31.01.2003 було видано Акціонерному товариству закритого типу «Автотехсервіс» свідоцтво про право власності на будівлю автозаправної станції під літ. «А» загальною площею 39,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, м. Тернопіль, на підставі рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2003
13.06.2012 Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради було прийнято рішення № 976, яким були внесені зміни в п.2 рішення від 29.01.2003 № 88 та викладено такий в наступній редакції: «оформити право власності за Приватним акціонерним товариством «Автотехсервіс» на будівлю автозаправної станції, заг.пл. 39,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1. Видати свідоцтво». 14.02.2013 було видано свідоцтво про право власності за № 497898. Дане рішення прийнято на підставі п.п. 8.1, 8.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002.
ТОВ «Аско» вважає себе належним землекористувачем земельної ділянки та власником автозаправної станції по АДРЕСА_1 і стверджує, що незважаючи на укладений між ТОВ «Аско» та АТЗТ «Автотехсервіс» договір про спільну діяльність від 01.09.1998 (який, за твердженням позивача, не виконувався), лише він міг проводити реконструкцію автозаправної станції. Відтак, ТОВ «Аско» звернулось до суду з позовом про визнання незаконними/скасування рішень Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 13.01.2000 за №12 «Про надання дозволу на реконструкцію автозаправної станції»; дозволу Інспекції архітектурно-будівельного контролю управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 88/2000 від 12.06.2000; рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 08.08.2001 №1002 «Про затвердження акту державної технічної комісії»; рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 13.06.2012 №976 «Про внесення змін в пункт 2 рішення виконавчого комітету міської ради від 29.01.2003 №88 «Про оформлення права власності на приміщення, будівлі та споруди»; виданих АТЗТ «Автотехсервіс» свідоцтв про право власності на будівлю автозаправочної станції від 31.01.2003 та від 14.02.2013; та визнання за ТОВ «Аско» права власності на цілісний майновий комплекс автозаправну станцію, розташовану за адресою: м. Тернопіль, АДРЕСА_1, як на самочинне будівництво.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, спір щодо права власності на автозаправну станцію між ТОВ «Аско» та ТОВ «Автотехсервіс» має тривалий характер, адже ТОВ «Аско» неодноразово оспорювало дії ТОВ «Автотехсервіс», а наведені у позові ТОВ «Аско» обставини були предметом досліджень різних судових інстанцій в інших справах.
Зокрема, у справі №607/2629/14-ц, що розглядалася Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехсервіс», ОСОБА_2 , за участю третьої особи - реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.02.2013 та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно будівлю АЗС за Приватним акціонерним товариством «Автотехсервіс», де позивач посилався на незаконність отримання свідоцтва про право власності та незаконність проведення державної реєстрації права власності (як і в даному спорі).
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 28.10.2014 у справі №607/2629/14-ц позивачу відмовлено у задоволенні позову повністю. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що ТОВ «Аско» не надало доказів належності йому спірного майна, а тому відсутні підстави для задоволення позову про захист права власності.
Апеляційним судом Тернопільської області під час розгляду справи №607/2629/14-ц була надана оцінка рішенню Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2009 і зазначено, що дане рішення не може вважатися належним доказом підтвердження права власності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що будівля АЗС на АДРЕСА_1 створена ПАТ «Автотехсервіс» на земельній ділянці, наданій йому у встановленому законом порядку для цієї мети, а право власності набуте цим Товариством внаслідок фінансування та введення нерухомого майна в експлуатацію (ст.331 ЦК України).
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29.08.2022 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Аско про перегляд рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 28.10.2014 за нововиявленими обставинами у справі №607/2629/14-ц.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.08.2014 (залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області) у справі №607/7048/14-ц задоволено позов ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради і ТОВ «Аско», визнано незаконним та скасовано п.2 рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2003, в частині оформлення права власності за ТОВ «Аско» на будівлю автозаправної станції площею 39,8 м кв. на АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_3 право власності на будівлю автозаправної станції площею 39,8 м кв. на АДРЕСА_1 .
У березні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аско» звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Автотехсервіс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» та Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у справі №921/191/17-г/17, в якому просило:
1) визнати незаконним та скасувати Свідоцтво про право власності на будівлю автозаправної станції від 31.01.2003, виданого Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради про належність будівлі автозаправної станції загальною площею 39,8 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 АТЗТ «Автотехсервіс»;
2) визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 13.06.2012 №976 «Про внесення змін в пункт 2 рішення виконавчого комітету міської ради від 29.08.2003 №88 «Про оформлення права власності на приміщення, будівлі та споруди»;
3) визнати незаконним та скасувати Свідоцтво про право власності на будівлю автозаправної станції, загальною площею 39,8м2 за №497898, виданого 14.02.2013 Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області ПрАТ «Автотехсервіс».
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 13.05.2017 у справі №921/191/17-г/17, яке сторонами оскаржено не було та набрало законної сили 12.06.2017, в задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Аско» відмовлено. 
У вказаному рішенні встановлено, що ПрАТ «Автотехсервіс» у 2003 році, отримавши свідоцтво про власність на новостворене майно - будівлю АЗС, зареєстрував його в БТІ, а в 2013 році здійснив його «перереєстрацію» (не повторну первинну реєстрацію), оскільки дані БТI автоматично не потрапляють до Державного реєстру речових прав.
Судом досліджено обставини, за сукупністю яких при розгляді спірних правовідносин ще у 2017 році зроблено висновок про недоведеність Товариством з обмеженою відповідальністю «Аско» права власності на спірний об`єкт після зведення та введення в експлуатацію нової АЗС в 2001 році, та, відповідно, недоведеність порушення прав та (або) інтересів товариства внаслідок прийняття міською радою оскаржуваного рішення №976 від 13.06.2012. Отож, не встановивши невідповідності оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції вказаного органу місцевого самоврядування, а також те, що оскаржуваним рішенням права позивача не порушено, оскільки він не є власником спірної будівлі АЗС, суд у справі №921/191/17-г/17 відмовив в задоволенні позову.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 23.08.2022 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Аско» у задоволенні заяви про перегляд рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.05.2017 у справі №921/191/17-г/17 за нововиявленими обставинами.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 19.10.2020 у справі №921/628/19 (залишеним в силі постановою Верховного Суду від 25.01.2022) відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехсервіс» про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 01.09.1998 у редакції договору із зміненими пунктами 2 та 4, де наявний підпункт 4.5, та про визнання недійсним додатку №1 без дати до договору про спільну діяльність від 01.09.1998.
У вказаному рішенні суд зазначив про відсутність підстав для визнання недійсними редакцій договору про спільну діяльність від 01.09.1998 із зміненим пунктом 2 та із зміненим пунктом 4, а також додатку № 1 до вказаного договору, оскільки доводи позивача щодо підроблення підпису на спірних правочинах не підтверджені допустимими та належними доказами, що свідчить про відсутність порушення прав позивача та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим питання пропущення позовної давності (за даних обставин) не вплинуло на суть винесеного рішення.
Водночас, переглядаючи у даній справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд у своїй постанові від 25.01.2022 зазначив, що оскільки причиною спору є питання щодо наявності або відсутності підстав для визнання договору недійсним у відповідних редакціях та додатку №1 до нього (без дати), який був укладений сторонами 01.09.1998, тобто до набрання чинності ЦК України, відтак у встановленні цих обставин (підстав) слід застосовувати чинне на момент укладання спірного договору законодавство, а саме Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 (з відповідними змінами та доповненнями), відповідно до п. 1, п. 2, п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.
Судом касаційної інстанції вказано, що позивач дізнався про порушення свого права (підроблення спірних договорів) 29.08.2013, позовна давності для позивача спливла 29.08.2016, у той час як з позовом у цій справі №921/628/19 позивач звернувся у жовтні 2019 року. Належних доказів того, що позивач не міг дізнатися раніше про порушення свого права, ніж він подав позов у даній справі, позивачем не надано, а тривале перебування справи №7/86-1298 у провадженні судових органів не може вважатися поважною причиною пропуску позивачем строку звернення до суду.
Оцінка правомірності (законності) укладення договору про спільну діяльність від 01.09.1998 з різних підстав, зокрема з підстав його фальсифікації (існування трьох примірників в різних редакціях); невідповідності договору в частині надання земельної ділянки вимогам ст.48 ЦК УРСР та ч.1 ст.203 ЦК України; перевищення директором заявника своїх повноважень при укладенні спірної угоди; необхідності реєстрації договору про спільну діяльність в органах податкової служби, а також додатку № 1 до договору були предметом судового розгляду у справах №6/7/921/39/13 та №9/43/5022-681/2012, де позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору та додатку до нього з підстав необґрунтованості позовних вимог та надана правова оцінка оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування і договорам, укладеним на їх підставі.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.08.2012 (залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2013) у справі №4/40/5022-387/2012 відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Аско» до Тернопільської міської ради та до ПрАТ «Автотехсервіс» про визнання недійсним рішень Тернопільської міської ради № 6/8/61 від 19.05.2011, № 6/14/33 від 30.09.2011 та договору оренди землі від 28.11.2011.
З приводу цього судами у справі №4/40/5022-387/2012 з посиланням на ст. 120 ЗК України встановлено, що внаслідок набуття відповідачем 2 (ПрАТ «Автотехсервіс») права власності на об`єкт нерухомого майна - будівлю автозаправочної станції, до останнього перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташована відповідна будівля автозаправної станції, у зв`язку з чим Тернопільською міською радою було правомірно ухвалені спірні рішення щодо землекористування та, надалі, укладено спірний договір з ПрАТ «Автотехсервіс».
Разом з цим, судом апеляційної інстанції зазначено про безпідставність тверджень скаржника стосовно того, що ПрАТ «Автотехсервіс» оформило право власності на АЗС на підставі сфальсифікованого рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 88 від 29.01.2003.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 25.05.2017 (залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2017) у справі №921/181/17-г/4 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско» до відповідача Тернопільської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехсервіс» про визнання незаконним рішення Тернопільської міської ради №7/13/168 від 20.12.2016 відмовлено у задоволенні позову. Керуючись приписами ст. ст. 21, 377 ЦК України, ст. ст. 120, 141, 152 ЗК України, ст. 35 ГПК України, з огляду на встановлену обставину розміщення на спірній земельній ділянці належного ТОВ «Автотехсервіс» нерухомого майна, попереднє оскарження ТОВ «Аско» рішення міської ради, яким фактично сформовано спірну земельну ділянку, орендовану третьою особою - ТОВ «Автотехсервіс» площею 0,2475 га, що було встановлено судовим рішенням у справі №4/40/5022-387/2012, суд у справі №921/181/17-г/4 дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення ради не порушує прав позивача - ТОВ «Аско», що унеможливлює задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення міської ради №7/13/168 від 20.12.2016.
Розглядаючи справу №921/181/17-г/4, судами встановлено, що земельні ділянки, що надавались в оренду за рішенням ради №6/8/61 від 19.05.2011, яке також було предметом судового розгляду у справі №4/40/5022-387/2012, та за оскаржуваним рішенням, є ідентичними, як і істотні умови оренди, строк оренди та орендна плата.
Враховуючи викладене, а також продовження користування третьою особою земельною ділянкою за кадастровим №6110100000:09:009:0014, судами зроблено висновок, що фактично, рада оскаржуваним рішенням підтвердила бажання продовжувати орендні правовідносини з ТОВ «Автотехсервіс», оскільки нею уже було затверджено землевпорядну документацію та сформовано цю земельну ділянку значно раніше. У зв`язку з цим, прийняття аналогічного рішення саме про надання згоди на розробку технічної документації не може впливати на спірну земельну ділянку з кадастровим №6110100000:09:009:0014 як на об`єкт цивільних відносин, та на спірні правовідносини сторін.
Тому, відповідач та третя особа у справі № 921/181/17-г/4 з метою продовження орендних правовідносин щодо спірної земельної ділянки не уклали додаткову угоду до договору оренди землі від 28.11.2011, а вчинили дії щодо укладення нового договору, що не суперечило нормам матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини сторін.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 09.04.2012 (яке набуло законної сили), залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 26.07.2012 та Вищого господарського суду України від 13.12.2012 у справі №7/86-1298 ТОВ «Аско» було відмовлено у позові до АТЗТ «Автотехсервіс», Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання права власності на будівлю автозаправної станції під літерою «А» загальною площею 39,8 кв.м. по АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Аско».
Зокрема, у вказаному судовому провадженні було встановлено, що збудована і прийнята в експлуатацію у 1998 році автозаправна станція по АДРЕСА_1 потужністю 375 заправок на добу в кількості 3 блок-пунктів, відноситься до типу контейнерних АЗС, термін використання яких згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.11.1999 за № 1319 встановлено до 01.01.2000 року, відтак спірна контейнерна АЗС, в силу вимог закону підлягала обов`язковому демонтажу або реконструкції (будівництві) стаціонарної АЗС.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.05.2022 у справі №7/86-1298 було прийнято відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско» від позову у справі №7/86-1298 та закрито провадження у цій справі.
Постановою Верховного Суду від 25.10.2022 касаційну скаргу ТОВ «Автотехсервіс» задоволено, ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 03.05.2022 у справі № 7/86-1298 в частині прийняття відмови ТОВ «Аско» від позову, визнання нечинним рішення Господарського суду Тернопільської області від 09.04.2012 і закриття провадження у цій справі скасовано, з огляду на те, що рішення, яке вже було переглянуте в апеляційному та касаційному порядку, відповідно, не підлягає повторному апеляційному оскарженню, що є самостійною і достатньою підставою для закриття апеляційного провадження. 
Як вбачається з матеріалів справи №7/86-1298, підставою визнання за ТОВ «Аско» права власності стало рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2003. До вказаного рішення виконкому долучено: оригінал заяви директора ТОВ «Аско» Андрійчука Т. Д., адресованої міському голові від 19.12.2002 №147; рішення виконавчого комітету від 18.10.1995 №841 «Про дозвіл на будівництво організаціям та підприємствам»; дозвіл на виконання робіт виданий ТОВ «Аско» Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю м. Тернополя від 12.11.1997; акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта автозаправної станції потужністю 375 заправок на добу в кількості 3 блок-пунктів від 22.07.1998; рішення виконавчого комітету від 17.08.1998 №947 «Про затвердження акту технічної комісії»; копія договору про спільну діяльність укладеного 01.09.1998; додаток до договору про спільну діяльність від 01.09.1998 без номера та дати укладення; лист директора ТОВ «Аско» ОСОБА_5 від листопада 1999 № 115/99; рішення виконавчого комітету від 13.01.2000 №12 «Про надання дозволу на реконструкцію автозаправної станції»; розпорядження міського голови від 06.03.2000 №206 «Про затвердження акту обстеження земельної ділянки»; дозвіл на виконання будівельних робіт, виданий 12.06.2000 АТЗТ «Автотехсервіс»; договір довгострокової оренди від 30.09.2000; акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від червня 2001 р.; рішення виконавчого комітету від 08.08.2001 № 1002 «Про затвердження акту державної технічної комісії», а також даних протоколу №1 засідання виконавчого комітету міської ради від 29.01.2003, нотаріально посвідчені пояснення колишніх керівників ТОВ «Аско» ОСОБА_5 і ОСОБА_6
ТОВ «Аско» покликається на вказані документи і в даній справі.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до місцевого господарського суду з клопотанням від 04.07.2022 про приєднання доказів до матеріалів справи.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 21.07.2022 відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 про приєднання доказів до матеріалів справи.
Аналізом матеріалів справи встановлено, що 05.07.2022 третя особа від свого імені звернулася з клопотанням б/н від 04.07.2022  про приєднання доказів до матеріалів справи, після відмови в задоволенні клопотання позивача про приєднання тих самих доказів.
Згідно з ч. 3 ст. 80 ГПК України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинна подати суду докази разом з поданням письмових пояснень.
Відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
З огляду на те, що письмові пояснення в порядку ст. 161 ГПК України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 подав суду 22.06.2022, в яких містилися покликання на докази, які останній просив долучити клопотанням від 04.07.2022, відтак, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про обізнаність третьої особи з наявністю означених доказів станом на момент подання його пояснень, таким чином, правомірно відмовив в задоволенні вказаного клопотання у відповідності до приписів ч. 3 ст. 80 ГПК України, а, отже, відсутні підстави для скасування ухвали Господарського суду Тернопільської області від 21.07.2022 у даній справі.
Як було зазначено вище, судовими рішеннями у справі №607/7048/14-ц визнано незаконними та скасовано рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2003 щодо визнання за ТОВ «Аско» права власності на будівлю автозаправної станції площею 39,8 м кв. по АДРЕСА_1 , до якого ці документи додавались.
На даний час власником автозаправної станції по АДРЕСА_1 є відповідач-1 і дане право за ним зареєстровано у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
З огляду на положення статті 4 ГПК України і статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, правомірність набуття права власності ТОВ «Автотехсервіс» на спірний об`єкт було предметом розгляду інших судових справ. 
Так, у справі №607/2629/14-ц Апеляційний суд Тернопільської області встановив, що ТОВ «Аско» не мало жодного відношення до будівництва спірної АЗС, що будівля АЗС по АДРЕСА_1 створена ПАТ «Автотехсервіс» на земельній ділянці, наданій останньому у встановленому законом порядку для цієї мети, а право власності набуте останнім внаслідок фінансування та введення нерухомого майна в експлуатацію.
Отже, законність набуття ТОВ «Автотехсервіс» права власності на спірну АЗС була встановлена судовим рішенням у справі № 607/2629/14-ц, попри доводи ТОВ «Аско» про протиправність рішення №12 від 13.01.2000, виданого на його підставі дозволу №88/2000 від 12.06.2000, акту державної технічної комісії, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1002 від 08.08.2001. Відтак, покликання ТОВ «Аско» на протиправність перелічених документів не спростовує правомірності набуття ТОВ «Автотехсервіс» права власності на цей об`єкт.
Водночас, у справі №607/7048/14-ц судами не встановлено фактів законного набуття ТОВ «Аско» права власності на будівлю АЗС, а також визнано незаконним та скасовано п.2 рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2003, в частині оформлення права власності за ТОВ «Аско». Враховуючи вказане судове рішення у справі № 607/7048/14-ц, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №976 від 13.06.2012, яким п. 2 рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2003 також визнано незаконним.
У справі №921/191/17-г/4 судом зазначено про недоведеність ТОВ «Аско» права власності на спірний об`єкт після зведення та введення в експлуатацію нової АЗС в 2001 році та, відповідно, про недоведеність порушення прав та (або) інтересів позивача внаслідок прийняття рішення №976 від 13.06.2012, на підставі якого видано оскаржуване свідоцтво від 14.02.2013. При цьому встановлено, що отримавши у 2003 році свідоцтво про власність на новостворене майно - будівлю АЗС, відповідач-1 зареєстрував його в БТІ, а в 2013 році здійснив його перереєстрацію.
Крім цього, позовні вимоги про визнання права власності на будівлю автозаправної станції за ТОВ «Аско», які були заявлені до відповідачів АТЗТ «Автотехсервіс» та Виконавчого комітету Тернопільської міської ради були предметом розгляду і у справі № 7/86-1298, рішенням в якій в задоволенні позову ТОВ «Аско» відмовлено.
Враховуючи те, що вказані судові рішення набрали законної сили та ніким не скасовані, відтак, вказані в них обставини, в силу ч.4 ст. 75 ГПК України, не потребують повторного доказування. 
З огляду на наведені обставини, ТОВ «Аско» у встановленому законом порядку, не спростовано презумпцію правомірності набуття ТОВ «Автотехсервіс» права власності на спірний об`єкт.
Водночас, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне зазначити, що згідно з частинами 4, 7 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Переліченими судовими рішеннями у справах за участю ТОВ «Аско» та ТОВ «Автотехсервіс» було встановлено:
- незаконність рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №88 від 29.01.2003 щодо визнання за ТОВ «Аско» права власності на АЗС по АДРЕСА_1;
- відсутність в ТОВ «Аско» доказів будівництва та введення в експлуатацію саме спірної АЗС;
- фінансування ПАТ «Автотехсервіс» будівництва спірного об`єкта та введення в експлуатацію на земельній ділянці, відведеній йому у встановленому законом порядку для цієї мети;
- відсутність порушеного права ТОВ «Аско» прийняттям Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради рішення №976 від 13.06.2012 та видачею відповідачу-1 оскаржуваних свідоцтв.
Крім того, згідно з преамбулою та статтею 6 Розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» і від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
З огляду на наведене, судовою колегією відхиляються доводи апеляційних скарг ТОВ «Аско» та ОСОБА_1 про те, що встановлені у вказаних справах обставини не мають преюдиційного значення для даної справи.
Водночас, судова колегія вважає за доцільне зазначити, що у зв`язку з існуванням численних судових рішень, які набрали законної сили станом на час розгляду даної справи, з встановленими обставинами, щодо яких йдеться у даному позові, нова оцінка наведеним у позові аргументам суперечитиме принципу юридичної визначеності.
Крім цього, неправомірність здійснення будівництва об`єкта та оформлення права власності на нього відповідачем-1 за собою, позивачем не доведено, жодних нових доказів стосовно заявленого предмета позову також не надано, тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову.
Оцінка правомірності (законності) укладення договору про спільну діяльність від 01.09.1998 з різних підстав, зокрема з підстав його фальсифікації (існування трьох примірників в різних редакціях); невідповідності договору в частині надання земельної ділянки вимогам ст.48 ЦК УРСР та ч.1 ст.203 ЦК України; перевищення директором заявника своїх повноважень при укладенні спірної угоди; необхідності реєстрації договору про спільну діяльність в органах податкової служби, а також додатку № 1 до договору були предметом судового розгляду у справах №6/7/921/39/13, №9/43/5022-681/2012, №921/628/19 де позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору та додатку до нього з підстав необґрунтованості позовних вимог та надана правова оцінка всім обставинам укладення цього правочину та додатку №1 до нього.
Відповідно до ст. 105 ЦК Української РСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).
Отже, станом на момент виникнення спірних правовідносин самовільним будівництвом визначалось таке будівництво, яке здійснювалось без дозволу, без затвердженого проекту, з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням будівельних норм.
Враховуючи судові рішення у перелічених вище справах, які набрали законної сили, з встановленими у них обставинами про те, що власником реконструйованої АЗС є відповідач-1, з врахуванням недоведеності у даній справі позивачем його вимог, а відтак, відсутності підстав для визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №12 від 13.01.2000 «Про надання дозволу на реконструкцію автозаправної станції» та виданого Інспекцією архітектурно-будівельного контролю управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Тернопільської міської ради дозволу № 88/2000 від 12.06.2000 на виконання будівельних робіт з реконструкції існуючої АЗС, відсутні підстави вважати зведений на їх підставі об`єкт самовільним (самочинним) та таким, щодо якого у позивача існують майнові права, які підлягають захисту.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Предметом спору в цій справі є визнання незаконними: -рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, яким надано дозвіл на реконструкцію автозаправної станції, виданого структурним підрозділом органу місцевого самоврядування дозволу на виконання будівельних робіт з реконструкції АЗС; -рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування про затвердження акту технічної комісії про прийняття в експлуатацію реконструкції АЗС; -рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування про внесення змін до рішення про оформлення за відповідачем-1 права власності на реконструйовану АЗС; -свідоцтв про право власності відповідача-1 на АЗС, а також визнання за позивачем права власності на вказаний об`єкт як самочинно збудований.
Як вже зазначалось, позивач, як на підставу заявленого ним позову, посилається і на те, що він є належним землекористувачем земельної ділянки та власником автозаправної станції на АДРЕСА_1, яку реконструйовано відповідачем-1. Позивач стверджує, що відповідач-1, не будучи належним землекористувачем, не мав права на реконструкцію АЗС, з отриманням відповідних дозвільних документів та подальше оформлення права власності на реконструйований об`єкт. Стверджуючи про незаконність вищевказаних дозвільних документів на проведення реконструкції існуючої АЗС та відсутність у АТЗТ «Автотехсервіс» документів, що підтверджують наявність у нього на той час права користування (власності) земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, проведені відповідачем-1 роботи із реконструкції автозаправної станції є самочинним будівництвом, на яке позивач просить визнати право власності за собою відповідно до ст. 376 ЦК України.
Отже, з врахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те,що позовні вимоги ТОВ «Аско» не доведені і не підлягають до задоволення.
Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР, ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
За змістом пп.2.2. п.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.
З огляду на ту обставину, що судом не встановлено порушення права чи охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду, відтак положення ст. ст. 76, 80 ЦК УРСР. ст. ст. 256, 257 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Щодо додаткового рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.11.2022 у даній справі судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне:
В судовому засіданні під час розгляду справи по суті 25.08.2022 представником відповідача зроблено заяву про те, що докази понесення адвокатських витрат будуть надані ним після ухвалення рішення у встановлений ГПК України строк.
Згодом, представник відповідача-1, у строк, визначений ч. 8 ст. 129 ГПК України, звернувся до місцевого суду із заявою, в якій просив винести процесуальне рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у справі № 921/750/21, до якої долучив копію договору від 14.12.2021, копію акту виконаних робіт (наданих послуг), звіт адвоката, копію рахунку та докази направлення зазначених документів ТОВ «Аско».
З огляду на дотримання представником вимог процесуального закону щодо строку подання доказів на підтвердження понесених ним витрат, а також належності та допустимості таких доказів, з врахуванням результату основного рішення у даній справі, місцевий господарський суд задоволив заяву представника відповідача-1 та ухвалив стягнути з ТОВ «Аско» на користь ТОВ «Автотехсервіс» 20000,00 грн. витрат на професійну правову допомогу.
Як на підставу для скасування додаткового рішення, позивач покликається на ту обставину, що відповідачем-1 до заяви про відшкодування судових витрат не було додано належних доказів на підтвердження надіслання вказаної заяви на адресу позивача. Водночас, суд зазначає, що спірна заява представника відповідача-1 разом із додатками була скерована на електронну адресу представника позивача, яка вказана в усіх процесуальних документах, поданих позивачем, як електронна адреса для отримання процесуальних документів. 
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг позивача та третьої особи та скасування оскаржуваних рішень Господарського суду Тернопільської області від 13.10.2022 та від 14.11.2022 у даній справі, оскільки такі ухвалені відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на скаржників.
Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско» та ОСОБА_1 відмовити.
Рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.10.2022 та додаткове рішення від 14.11.2022 у справі №921/750/21 залишити без змін.
Судові витрати покласти на скаржників.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Справу повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Повний текст постанови складено 05.05.2023.

Головуючий суддя                                                  Г.В. Орищин

суддя                                                                                В.М. Гриців

суддя                                                                                О.В Зварич