ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2023 року
м. Київ
справа № 459/2141/19
провадження № 51-1399км23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 31 травня 2022 року та вирок Львівського апеляційного суду від 20 грудня 
2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019140000000475, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Соболівки Теплицького району Вінницької області, проживаючого у 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.
Вступ
ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 23 травня 2019 року, приблизно о 16:20, керуючи технічно справним автомобілем, рухався автодорогою сполученням «Львів-Ковель», порушив вимоги Правил дорожнього руху та при реалізації повороту здійснив наїзд на перешкоду у вигляді дерева, тобто вчинив дорожньо-транспортну пригоду, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження одному пасажиру та загибель двох пасажирів керованого ним автомобіля.
Суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК України та призначив йому покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Апеляційний суд частково задовольнив скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного  ОСОБА_6 покарання та ухвалив свій вирок, яким засудив його за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Не погоджуючись з такими рішеннями судів попередніх інстанцій, засуджений подав касаційну скаргу в якій просить скасувати вирок місцевого суду та вирок суду апеляційної інстанції щодо нього у зв`язку з суворістю призначеного йому покарання та пом`якшити покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням із встановленим іспитовим строком тривалістю 2 роки. 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, в порядку касаційного розгляду, має відповісти на доводи щодо наявності невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 31 травня 
2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки 
6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 23 травня 
2019 року, приблизно о 16:20, керуючи технічно справним автомобілем, рухався автодорогою сполученням «Львів-Ковель», при здійсненні повороту ліворуч, порушив вимоги Р.1 п. п. 1.2, 1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «безпечна швидкість», «дорожні умови» та «дорожня обстановка»); Р.2 п. 2.3 б), в), д); Р.12 п. п. 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху, оскільки він рухався зі швидкістю понад 100-103 км/год., що є значним перевищенням допустимої швидкості в межах населеного пункту, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку та її зміни, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним транспортного засобу та безпечно керувати ним, здійснюючи поворот ліворуч, не впорався із керуванням та втратив контроль над його рухом, без причин технічного характеру у стані бокового заносу виїхав за праву межу проїзної частини дороги та в подальшому здійснив наїзд на перешкоду у вигляді дерева.
Внаслідок порушення водієм ОСОБА_6 Правил дорожнього руху, останній вчинив дорожньо-транспортну пригоду, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження одному пасажиру та загибель двох пасажирів керованого ним автомобіля.
Цим же вироком вирішено заявлені цивільні позови у даному кримінальному провадженні.
Вироком Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасовано. Ухвалено свій вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності своєї винуватості, правильності кваліфікації його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та вирішення заявлених цивільних позовів у даному кримінальному провадженні, порушує питання про скасування судових рішень щодо нього у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість і просить пом`якшити покарання за інкриміноване йому кримінальне правопорушення із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки 
6 місяців з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням із встановленим іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений посилається на те, що суди порушили загальні засади призначення покарання, внаслідок чого визначили йому покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Свої доводи мотивує тим, що суд не врахував конкретних обставин кримінального провадження, даних про його особу, зокрема наявність у нього ІІ групи інвалідності, його постзлочинну поведінку спрямовану на залагодження своєї провини, обставин, що пом`якшують йому покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, думку потерпілої сторони стосовно призначення йому покарання, що в сукупності давало судам підстави призначити покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого не надходило.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суду, та застосовані норми права
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України  підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_6 , кваліфікація його дій у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та вирішення заявлених цивільних позовів у даному кримінальному провадженні в касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України. 
Положеннями ч. 1 ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Що стосується матеріалів даного кримінального провадження, то з них убачається, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, врахував відповідно до ст. 65 КК України ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином та те, що вчинений засудженим злочин характеризується необережною формою вини, дані про особу засудженого, який до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, його вік, сімейний стан, позитивну характеристику за місцем роботи та проживання, наявну інвалідність ІІ групи, ставлення засудженого до вчиненого, те, що останній добровільно частково відшкодував шкоду потерпілим, які в суді просили не позбавляти його волі, але при цьому наполягали на подальшому відшкодуванні шкоди, те, що з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло три роки і за цей час нових кримінальних правопорушень засуджений не вчиняв, щире каяття та добровільне часткове відшкодування шкоди як обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Місцевий суд дійшов висновку, що зазначені обставини істотно знижують ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.
На підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої ч. 3 ст. 286 КК України.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений та прокурор подали апеляційні скарги, де, прокурор посилаючись на м`якість призначеного засудженому покарання, просив вирок місцевого суду скасувати та ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. 
В решті вирок залишити без змін.
У свою чергу засуджений у своїй апеляційній скарзі просив змінити вирок суду першої інстанції щодо нього, призначивши йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 роки 
6 місяців та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строк тривалістю 2 роки.
Слід зазначити, що відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Так, апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо 
ОСОБА_6 в апеляційному порядку, дійшов висновку, що призначене місцевим судом засудженому покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через м`якість, а тому задовольнив частково апеляційну скаргу прокурора, при цьому, залишив без задоволення скаргу засудженого, скасував вирок суду першої інстанції і призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України без застосування положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років, із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, а відтак і без застосування положень ст. 75 КК України. В решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Свій висновок апеляційний суд обґрунтував тим, що призначаючи покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції не врахував, що він вчинив тяжкий злочин, хоча й з необережності, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, конкретні обставини справи, обсяг та характер допущених обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху й незворотні наслідки у виді  смерті двох людей, а також отриманих тяжких тілесних ушкодження одним із потерпілих, що призвело до його інвалідності.
Водночас, на переконання суду апеляційної інстанції, інші відображені у вироку місцевого суду обставини, що характеризують особу засудженого, зокрема: його вік, стан здоров`я, спосіб життя, сімейний стан та позитивна характеристика, також не є підставою для застосування до нього ст. 69 КК України при призначенні покарання.
Також не знижує тяжкості й небезпечності злочину, вчиненого 
засудженим за наведених обставин, характеристика останнього у загальносоціальному плані, а також його посткримінальна поведінка, спрямована на залагодження своєї провини і як результат відсутність до нього у потерпілої сторони будь-яких претензій та наявності фінансових зобов`язань перед потерпілою стороною. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду і вважає, що вони ґрунтуються на вимогах закону з огляду на таке. 
Так, колегія суддів акцентує увагу на тому, що однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання. 
Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК України.
Приписи ст. 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим. 
Під час перевірки матеріалів даного кримінального провадження колегією суддів встановлено те, що апеляційний суд, врахувавши викладене, а також сукупність обставин, що пом`якшують покарання засудженому, позицію потерпілої сторони, дійшов правильного висновку, що покарання, яке передбачене санкцією ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, без застосування ст. 69 КК України, в розмірі наближеному до мінімальних меж, які передбачені зазначеною нормою закону, а саме: шість років позбавлення волі, буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Оскільки виправлення засудженого є таким впливом покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, зокрема і кримінального.
Водночас досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого покарання в його особистості відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії.
Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, характер дій засудженого, наслідки діяння, суд обґрунтовано призначив засудженому покарання, наближене до мінімальних меж ч. 3 ст. 286 КК України.Такий висновок суду належно вмотивований.
Більш того, колегія суддів акцентує увагу на тому, що ОСОБА_6 , маючи пасажирів керував транспортним засобом, грубо порушив Правила дорожнього руху, допустив ДТП в результаті якого один з пасажирів отримав тяжкі тілесні ушкодження у результаті чого став інвалідом першої групи А, перебуває у лежачому стані, не розмовляє, потребує постійної сторонньої допомоги, є повністю непрацездатним, а два пасажири загинули. 
Зважаючи на те, що засуджений поставив під небезпеку не лише своє життя і життя тих осіб, які перебували з ним в автомобілі, а й інших учасників дорожнього руху, позиція потерпілої сторони щодо призначення засудженому покарання, відсутність будь-яких претензій до засудженого, наявність певних фінансових зобов`язань у засудженого перед потерпілою стороною, а також факт добровільного часткового відшкодування завданої шкоди, у цій справі не мають вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого засудженому діяння у сфері безпеки руху.
Таким чином, з урахуванням наведеного доводи в касаційній скарзі засудженого про неврахування апеляційним судом при скасуванні вироку місцевого суду в частині призначення йому покарання обставин, які його пом`якшують, позитивно характеризують його особу, наявність інвалідності ІІ групи та його постзлочинну поведінку спрямовану на залагодження своєї провини, думки потерпілої сторони щодо визначення йому покарання, обґрунтованими визнати не можна, оскільки зазначені обставини були враховані судом при призначенні засудженому покарання у виді позбавлення волі, проте у розмірі наближеному до мінімальних меж передбачених ч. 3 ст. 286 КК України.
Разом з цим, призначене засудженому апеляційним судом покарання, зокрема  у виді позбавлення волі строком на 6 років, не давало цьому суду підстав для застосування ст. 75 КК України, оскільки застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням допустиме, зокрема у випадку засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Тому доводи касаційної скарги засудженого про протилежне є безпідставними.
Таким чином, враховуючи, що в касаційній скарзі засудженого відсутнє таке обґрунтування необхідності пом`якшення йому покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим кримінальним правопорушенням, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та відповідає  принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Водночас колегія суддів враховує думку потерпілої сторони щодо призначення засудженому покарання, проте акцентує увагу на тому, що позиція потерпілої сторони кримінального провадження щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
До того ж, на переконання колегії суддів, призначення засудженому покарання із застосуванням статті 69 КК України з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням із встановленим іспитовим строком за обставин з наслідками, які були встановлені судами у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість грубого порушення Правил дорожнього руху та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії. 
Отже, колегія суддів вважає, щопризначене ОСОБА_6 покарання без застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років, із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України. 
Таким чином, відсутні підстави вважати призначене засудженому покарання таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Призначене засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам 
ст. ст. 50, 65 КК України. Таке покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційну скаргу засудженого має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни. 
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
постановив:                                                      
Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 31 травня 
2022 року та вирок Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                             ОСОБА_7