Номер провадження: 22-ц/813/117/23 
Справа № 504/3868/15-ц
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2023 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 504/3868/15-ц
Номер провадження: 22-ц/813/117/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О. 
за участю секретаря судового засідання - Власенко С.І.,

учасники справи: 
- позивач - ОСОБА_1 ,
- відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про виділення в натурі частки майна, зустрічним позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності особи на частку в житловому будинку, який належить на праві спільної часткової власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Доброва П.В. 22 січня 2018 року, 
встановив:
2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним первісним позовом, в якому просить: 1) виділити їй в натурі із спільної часткової власності майна ОСОБА_2 і ОСОБА_1 частини майна, яка належить ОСОБА_1 і знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , і яке вказане в технічному паспорті будинку: - літера «А» - житлові кімнати 1-1 з прибудовою, площею - 23,85 кв. м., 1-3, площею - 6,84 кв. м.; - літера «В» - сарай, площею - 13 кв. м.; - земельну ділянку, площею - 1 250 кв. м.. Передати їй вказане майно. Також позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 на ї користь судові витрати у розмірі - 32 643,09 грн..
ОСОБА_1 обґрунтовує вимоги свого первісного позову тим, що з 2006 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вона набула право на спадкове майно, яке складається з частини житлового будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 . 
В її фактичному володінні є майно, яке вказане у технічному паспорті житлового будинку: - літ. «А» - житлові кімнати 1-1 з прибудовою, площею - 23,85 кв. м., 1-3 площею - 6,84 кв. м.; - літера «В» - сарай, площею - 13 кв. м.. 
Рішенням Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області від 02.06.2007 року їй та ОСОБА_2 передано безкоштовано в спільну сумісну власність присадибну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих будівель і споруд, площею - 2 500 кв. м., за вказаною вище адресою. 
Відповідач перешкоджає позивачці користуватися її власністю, вона бажає виділення своєї частки майна, яке знаходиться в спільній частковій власності (а. с. 2 - 5).

Короткий зміст вимог зустрічного позову 

У лютому 2016 року ОСОБА_2 , не визнавши вимоги первісного позову, подав до суду вищезазначену зустрічну позовну заяву, в якій просить: 1) припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на частину житлового будинку з господарськими та надвірними спорудами, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 ; 2) присудити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію еквівалентну частини житлового будинку з господарськими та надвірними спорудами, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 , яка дорівнює - 30 701 грн.; 3) визнати право власності на частину житлового будинку з господарськими та надвірними спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Зустрічний позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.1993 року частина домоволодіння, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належить цілком ОСОБА_2 на праві приватної власності. 
У зв`язку з тим, що сумісне користування житловим будинком не можливе, ОСОБА_1 у будинку не проживає, забезпечена іншою житловою площею, ОСОБА_2 просить задовольнити його вимоги (а. с. 50 - 54).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності особи на частку в житловому будинку, який належить на праві спільної часткової власності.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки майна та стягнення судових витрат, задоволено.
Виділено в самостійний об`єкт нерухомого майна, що є у приватній спільній частковій власності та належить ОСОБА_1 , а саме - частину житлового будинку, що розташований за адресою - АДРЕСА_1 , а саме: - літера «А» - житлові кімнати 1-1 з прибудовою, площею - 23,85 кв. м., 1-3, площею - 6,84 кв. м.; - літера «В» - сарай, площею - 13 кв. м.; - земельну ділянку, площею - 1 250 кв. м..
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на частину житлового будинку, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані із отриманням правової допомоги в сумі - 8 000,00 грн. та судові витрати в розмірі - 551,20 грн..
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з технічного паспорту житлового будинку випливає, що його конструктивні елементи збудовані таким чином, що кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним входом. На підставі ст. 364 ЦК України, ОСОБА_1 має право на виділення в натурі частини у праві спільної часткової власності та на припинення свого права спільної часткової власності.
Відмовляючи у задоволені зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 не надав доказів того, що долю  ОСОБА_1  неможливо виділити в натурі, оскільки експертне дослідження щодо можливих варіантів поділу будинку не проводилося, відповідачем не було заявлене клопотання про проведення такого дослідження. Посилання ОСОБА_2  на неможливість спільного володіння та користування будинком обґрунтовується тим, що вони не є родичами. Проте, жодних обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_1  чинить відповідачу перешкоди в користуванні будинком не наведено та не доведено. Таким чином, відповідач не надав доказів того, що спільне володіння і користування майном є неможливим(а. с. 116 - 119).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі ОСОБА_2 просить рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені первісних позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, та задовольнити його зустрічний позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що 1) помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що припинення права ОСОБА_1 на частку житлового будинку спричинить шкоди її інтересам, оскільки позивачка не проживає у спірному будинку та не користується ним. ОСОБА_1 має у своїй власності іншу квартиру; 2) судом не було взято до уваги, що ОСОБА_1 не виконує обов`язку по утриманню спірного будинку (а. с. 123 - 128).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.03.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року залишено без руху (а. с. 145 - 146 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  13.05.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року (а. с. 152 - 153).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  14.06.2019 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Справу призначено до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 157 - 158).
Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 21.02.2023 року №126/0/15-23 суддю ОСОБА_3 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у відставку.
На підставі цього та керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.03.2023 року вказану цивільну справу прийнято до провадження іншої колегії суддів. Призначено справу до розгляду в приміщення Одеського апеляційного суду (а. с. 202 - 202 зворотна сторона).
У судовому засіданні адвокат Бальон В.Н., діючий від імені ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.11.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори Толстих Н.М., спадкоємицею майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка - ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з права власності на частину будинку АДРЕСА_1 .
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комінтернівського районного бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 16648925 від 23.07.2010 року позивачка зареєструвала своє право власності на частину будинку. 
Відповідно до технічного паспорту від 10.06.2010 року на індивідуальний житловий будинок, розташований за адресою - АДРЕСА_2 , виданого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розмір частки власності у кожного - по частині.
Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області №20 від 22.02.2013 року про надання юридичної адреси земельним ділянкам, житловим та садовим будинкам після інвентаризації будинків в 2006 році, ОСОБА_2 змінено та надано нову юридичну адресу житловому будинку з - АДРЕСА_3 .
Згідно акту відведення земельної ділянки в натурі від 11.12.1996 року, складеного інженером-землевпорядником виконкому Красносільської сільської ради Козловським І.В., згідно з рішенням Виконкому Красносільської сільської ради народних депутатів від 14.11.1996 року №51, здійснено в натурі відведення ОСОБА_2 земельної ділянки, загальною площею - 1 250 кв. м., розташованої за адресою - АДРЕСА_2 .
Рішенням 9-ої сесії Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області V скликання від 02.06.2007 року про передачу в приватну власність присадибних земельних ділянок, було вирішено передати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 безкоштовно в спільну сумісну власність присадибну земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею - 2 500 кв. м., для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих будівель і споруд.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.06.2013 року, індексний номер 4524395, ОСОБА_2 належить на праві спільної сумісної власності 1/1 частка земельної ділянки, розташованої за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5122782600:02:002:3455, площею - 0,25 га..
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.04.2014 року, індексний номер 20833396, ОСОБА_1 належить на праві спільної сумісної власності 1/1 частка земельної ділянки, розташованої за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5122782600:02:002:3455, площею - 0,25 га.. Тобто, сторони є співвласниками житлового будинку, який в цілому складається з одного черепашникового житлового будинку, зазначеного в схематичному плані літерою «А», житловою площею - 43,37 кв. м., а також надвірних будівель та споруд: - літ. Б, Г - гаражі; - літ. В, Д - сараї; - літ. Е - літня кухня; - літ. е - веранда; - літера Ж - вбиральня; - №1 - цистерна; - №1 - огорожа.
Між сторонами виникли правовідносини щодо виділу частки із майна, яке знаходиться у спільній частковій власності, припинення права власності на частку у спільній частковій власності.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції. Колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.
Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до частин першої-третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 367 ЦК України).
У разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. 
Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. 
Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. 
Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. 
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.
Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. 
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.
У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 вказано, що «при вирішенні справи слід було врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки».
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.
Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
Аналіз статей 183, 358, 364 ЦК України дозволяє зробити висновок, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу нерухомого майна відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої, другої статті 76, частини першої статті 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21) вказано, що «кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Отже, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 501/2148/17 (провадження N 61-22087св19) зроблено висновок, що "відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється".
Встановлено за матеріалами справи що, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить суд виділити їй в натурі із спільної часткової власності, частину майна, яке вказане в технічному паспорті житлового будинку: - літ. «А» - житлові кімнати 1-1 з прибудовою, площею - 23,85 кв. м., 1-3, площею - 6,84 кв. м.; - літера «В» - сарай, площею - 13 кв. м..
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц (провадження № 61-13434св19) зроблено висновок, що «допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу».
Колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 пред`явила позовні вимоги саме про виділ належної їй частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння за правилами статті 364 ЦК України. 
З матеріалів справи вбачається, що частки сторін є ідеальними. Разом з тим, вони користуються частинами житлового будинку, які не відповідають їх ідеальним часткам. 
Колегія суддів зазначає, що належними та допустимими доказами можливості виділу частки в об`єкті нерухомого майна в окремий об`єкт нерухомості є висновок експерта.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не було надано висновку експерта щодо технічної можливості виділу частки в натурі частини об`єкта нерухомого майна, із клопотанням про проведення судової будівельно-технічної експертизи остання не зверталась.
Без висновку експерта суд позбавлений можливості здійснити виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, оскільки у даному випадку необхідні спеціальні знання щодо виділу частки.
Установивши, що домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність правових підстав для задоволення первісного позову.
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 , то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
При вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи».
ОСОБА_2 не надав суду доказів про те, що ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні будинком. Крім того, не надано доказів про ухилення ОСОБА_1 в утримання спільного майна.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що посилання відповідача на те, що сторони не є однією родиною, тому неможливе спільне користування спірним майном, не заслуговують на увагу, оскільки це не впливає на можливість припинення права одного з співвласників на частку у спільному майні. Стаття 365 ЦК України не передбачає таких підстав для припинення права на частку у спільному майні, як відсутність родинних відносин.
Згідно ч. 2 ст. 183 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України встановлений обов`язок попереднього внесення співвласниками-позивачами вартості частки на депозитний рахунок суду. Незважаючи на те, що цивільне законодавство не уточнює, коли саме має бути внесена грошова сума, проте в будь-якому випадку це має відбутися до прийняття рішення судом.
Таким чином, відповідно до вимог ст. ст. 364, 365 ЦК України, неможливо припинити право на частку у спільний частковій власності без внесення грошових коштів на рахунок суду, без згоди співвласника на отримання грошової компенсації та без інших обов`язкових умов, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України. 
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом факту непроживання ОСОБА_1 в спірному будинку, перебування в її власності іншого майна, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане не свідчить про те, що право співвласника на частку в спільному майні може бути припинено без завдання істотної шкоди інтересам відповідачки.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є частково доведеними в частині задоволення первісного позову та є недоведеними в частині відмови в задоволенні зустрічного позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є частково доведеними, а тому вона підлягає задоволенню частково. 
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволення первісного позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову в задоволенні цих вимог за вищевказаного обґрунтування.
В решті рішення необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про виділення в натурі частки майна - відмовити.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 01 червня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова