УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №293/1679/22 Головуючий у 1-й інст. Проценко Л.Й. 
Категорія 76 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу №293/1679/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Автомагістраль» на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Проценко Л.Й. у смт. Черняхові,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом та після його уточнення (а.с.66-71) просив стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» (надалі ПП «Автомагістраль», Підприємство, Відповідач) на його користь 38036,2 грн заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, а також 92 043,7 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2022 по 14.10.2022 і зобов`язати Підприємство зробити всі відрахування до пенсійного фонду та інші обов`язкові платежі. Позов мотивував тим, що він у період з 11.05.2021 по 05.05.2022 перебував у трудових відносинах з ПП «Автомагістраль». Відповідач в порушення трудового законодавства про оплату праці, не виплатив позивачу нараховану заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за вказаний період роботи, що відповідно до довідки, наданої Підприємством, становить 38036,20 грн. 
05 травня 2022 року він був звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні відповідач не провів з ним повний розрахунок, не виплатив заробітну плату, в тому числі і компенсацію за невикористану відпустку. Разом з тим, згідно чинного законодавства він має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2022 по 14.10.2022.
Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2022 року позов задоволено частково та стягнуто з ПП «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 38 036,2 грн заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, в т. ч. компенсацію за невикористану відпустку, а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 06.05.2022 по 14.10.2022 у розмірі 30 000 грн, а всього 68036,2 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі ПП «Автомагістраль» посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить дане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову та вирішити питання розподілу судових витрат.
Підприємство зазначає, що рішення суду у частині задоволення позовних вимог підлягає скасуванню, оскільки судом неповно та неправильно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, а тому висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи. 
Оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.
Так, загальновідомою є та обставина, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на всій території України починаючи з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року було введено воєнний стан строком на 30 діб, який було неодноразово продовжено та який триває і до цього часу.
Відповідно до норм чинного в Україні законодавства, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами) - надзвичайними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання певних зобов`язань.
Звертають увагу суду, що головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень, які знаходяться у селі Синяк Бучанського району Київської області, упродовж часу з 25 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року перебували під окупацією російських загарбників. У зв`язку з цим, виникли об`єктивні реальні загрози життю та здоров`ю працівників, було пошкоджено приміщення офісу та викрадено чи пошкоджено значну кількість транспортних засобів. Окрім того, було викрадено чи знищено всю офісну оргтехніку, документи, тощо. Також було повністю знищено сервер, значну кількість допоміжного обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно надзначних матеріальних збитків, розмір яких перевищив 50 млн. грн, у зв`язку з чим Підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі та ще й до цього часу вживає заходів щодо хоча б часткового відновлення свого функціонування.
Внаслідок вищезазначених обставин, працівники підприємства тривалий час не мали можливості нормально працювати та виконувати свої функціональні обов`язки з незалежних від них причин, тобто внаслідок обставин непереборної сили (війни). Зважаючи на відсутність доступу до приміщень офісу, мережі інтернет та комп`ютерної техніки, виникла реальна проблема навіть з необхідністю повідомлення контрагентів чи контролюючих органів про настання для підприємства таких форс-мажорних обставин, а відтак підприємство тривалий час навіть не мало можливості повідомити контрагентів та податкові органи про відсутність можливості своєчасно виконати свої зобов`язання.
За результатами звернення Підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних вище злочинних дій окупаційних військ російської федерації, було порушено кримінальне провадження №1202211105000108 від 08 квітня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни).
Лише після обстеження підрозділами з розмінування територій, 14 квітня 2022 року старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України було здійснено огляд території, офісного приміщення та виробничої бази ПП «Автомагістраль», під час чого було офіційно зафіксовано заподіяні збитки та пошкодження, реальну вартість яких до цього часу досудовим слідством ще не оцінено.
Окрім того, незважаючи на значні кредитні зобов`язання та відсутність оплати виконаних раніше робіт і наданих послуг, підприємство у вказаний вище період часу надало більше 10 одиниць техніки для потреб Збройних Сил України, у той час як основні замовники послуг та робіт підприємства - Служба автомобільних доріг у Житомирській області та Департамент регіонального розвитку Житомирської обласної державної (військової) адміністрації в односторонньому порядку безпричинно розірвали існуючі договори чим фактично позбавили Підприємство можливості існувати, забезпечувати роботою понад 1000 працівників і своєчасно сплачувати їм заробітну плату, здійснити розрахунок з контрагентами за придбаний раніше товар, а також сплачувати податки та інші платежі до державного бюджету.

На сьогодні Підприємство має критичну ситуацію з виплатою заробітної плати працівникам, оскільки підрозділи Державного казначейства не здійснюють перерахування коштів на рахунок підприємства за давно виконані роботи та надані послуги, що унеможливлює будь-які розрахунки з бюджетом, працівниками та контрагентами за придбані матеріали.
Таким чином, ПП «Автомагістраль» на сьогодні вживає усіляких заходів щодо відшукання можливості відновити роботу, отримати зароблені раніше кошти, та виконати власні зобов`язання, згідно з чинним законодавством України.
Тож, саме внаслідок ведення бойових дій у Бучанському районі Київської області та інших обставин непереборної сили, у тому числі й існування заборгованості з бюджету держави за вже виконані роботи та надані послуги, підприємство досі так і не змогло повноцінно відновити власну діяльність та своєчасно здійснити виплату заробітної плати.
Окрім того, у квітні 2022 року підприємство було змушене звернутися з листом до Міністра інфраструктури України, стосовно ситуації з оплатою виконаних раніше робіт та наданих послуг, оскільки керівництво Служби автомобільних доріг у Житомирській області безпідставно не приймає безпосередньо виконані роботи на загальну суму 41 840 297,66 гривень та виконані нашим підприємством субпідрядні роботи у генпідрядника ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» на суму 127 000 000 гривень. З урахуванням окремої заборгованості за інші виконані роботи у сумі 47 598 214,04 гривень, а саме за надані послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування державного значення Житомирської області, загальна сума боргу САД у Житомирській області за виконані підприємством роботи і надані послуги становить 216 438 511,70 гривень.
Таким чином, внаслідок ведення бойових дій у Бучанському районі Київської області та інших обставин непереборної сили, у тому числі й існування заборгованості з бюджету держави за вже виконані роботи та надані послуги, підприємство повідомляло усіх своїх працівників про існування форс-мажорних обставин та змушене було припинити своєчасну виплату заробітної плати працівникам, а також сплату бюджетних платежів до бюджетів усіх рівнів.
Викладеним вище та доданими до відзиву на позовну заяву документами, Приватне підприємство «Автомагістраль» довело факт настання для підприємства обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання як господарських так і податкових зобов`язань, а також звільняють від відповідальності.
Проте суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув. При цьому, при визнанні обставин форм-мажорними та непереборними для відповідача, суд першої інстанції чомусь хибно посилався на практику судів господарської юрисдикції, яка мала місце ще до початку війни в Україні і не мала нічого спільного з окупацією територій підприємства, що вказує на неправомірність порівняння абсолютно різних обставин.
Суд першої інстанції проігнорував клопотання представника відповідача про розгляд справи у загальному позовному провадженні з метою встановлення усіх обставин справи чим позбавив останнього доступу до правосуддя та можливості бути почутим. Відтак, суд однобічно та упереджено розглянув справу та надав перевагу лише поясненням позивача, який коли прибув на територію підприємства то не побачив видимих пошкоджень приміщень.
Вимоги позивача не могли бути задоволені, оскільки заявлені після спливу визначеного законодавством строку для такого звернення.
Оскільки позивач був звільнений 05 травня 2022 року, то 3-місячний строк звернення до суду з відповідним позовом сплив 05 серпня 2022 року.
Натомість позивач звернувся до суду лише 14 жовтня 2022 року, що свідчить про пропущення ним строку звернення до суду, а відтак і про відсутність правових підстав для задоволення позову.
У той же час, суд першої інстанції у рішенні вказав про подачу заяви позивачем про поновлення пропущеного строку звернення із позовом до суду, яка начебто була подана після подачі відповідачем відзиву на позовну заяву, проте на адресу відповідача така заява не надходила, що вказує на порушення вимог процесуального законодавства щодо необхідності надіслання такого документа іншим учасникам справи, тож суд першої інстанції не міг брати до уваги заяву, яка подана до суду з порушенням законодавства.

Отже, досліджуючи питання наявності або відсутності обставин, що виключають вину підприємства у вчиненні правопорушення, пом`якшують або звільняють від відповідальності, вважають, що суд першої інстанції мав би врахувати викладене і визнати відсутність вини підприємства у не здійсненні своєчасного розрахунку з виплати заробітної плати та звільнити відповідача від відповідальності у виді сплати середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.
Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції також не врахував позиції Верховного Суду. Окрім того, оскаржуване рішення суду є незаконним ще й у частині визначення суми стягнення заробітної плати з компенсацією за невикористану відпустку, яка зазначена без урахування необхідності утримання з них податків і обов`язкових платежів та є незрозумілою взагалі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та просив рішення місцевого суду залишити без змін. Пояснив, що заборгованість виникла ще до війни, а також, що він працював в Ірпені та Гостомелі з квітня по травень 2022 року.
Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. У задоволенні заяви слід відмовити, так як це повторна неявка представника у судове засідання, крім того ухвалою суду від 15.05.2023 клопотання представника відповідача було задоволено та призначено судове засідання в режимі відеоконференції. Також слід зазначити, що ПП «Автомагістраль» є юридичною особою та не позбавляє останнього забезпечити участь іншого представника. Крім того, належних та допустимих доказів неможливості прибуття адвокат Корзаченко В.М. суду не надав, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що відповідає положенням ч.2 ст.372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності з ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Стаття 94 КЗпП України передбачає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України у редакції, що діяла на час звільнення позивача, роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
За положеннями частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Приписами статті 116 КЗпП України, що діяла у такій редакції на час звільнення позивача, передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - у тримісячний строк із дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116) (частина друга ст.233 КЗпП України).
Установлено, що ОСОБА_1 у період з 11.05.2021 по 05.05.2022 перебував у трудових відносинах з ПП «Автомагістраль».
Наказом № 181 від 05.05.2022 він був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.11 зворот).
Згідно довідки від 03.11.2022 №А-00000339, позивачу нарахований дохід за період з 01.01.2022 по 05.05.2022 в розмірі 51762,91 грн, в тому числі нарахована компенсація за невикористану відпустку в розмірі 13149,10 грн, виплачено у січні - 11050 грн; сума ПДФ0 -9317,33 грн, військовий збір за вказаний період становить 776,45 грн. Середньоденний дохід позивача на момент звільнення згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 становить 571,70 грн. (а.с.51).
Згідно копій відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 станом на 06.10.2022 в період з січня по травень 2022 включно (за виключенням березня 2022 року) йому був нарахований дохід у таких же розмірах як і у довідці від 03.11.2022 №А-00000339, а саме: за січень 2022 - 13726,71 грн, у лютому - 13726,71 грн, у квітні - 11160,39 грн, у травні 2022-13149,10, що включає компенсацію за невикористану відпустку (а.с.14).
Вказані суми були нараховані, але не виплачені відповідачем в повному обсязі. Як свідчать матеріали справи позивач отримав кошти 04.05.2022 у розмірі 6000 грн та 01.06.2022 - 5500 грн. Вказана сума доходу включена відповідачем в довідці як заробітна плата за січень 2022. Таким чином, позивач не отримав заробітну плату з лютого 2022 по день звільнення, включаючи компенсацію за невикористану відпустку.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідальність за порушення вимог статей 116-117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплат, настає за наявності вини підприємства.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пункт 21 зазначеної постанови передбачає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.
Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Посилання відповідача на те, що внаслідок ведення бойових дій у Бучанському районі Київської області, зокрема тривалої окупації військами РФ офісу та інших обставин непереборної сили, у тому числі й існування заборгованості з бюджету держави за вже виконані роботи та надані послуги, які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання як господарських зобов`язань, так і обов`язку щодо здійснення бюджетних платежів та виплат заборгованості працівникам підприємства суд приймає до уваги. Однак, обставини свідчать, що з моменту виведення російських військ з території Київської області пройшов значний час, територія ПП «Автомагістраль» та частина виробничих приміщень перебували під окупацією російських військ (в період з 25.02.2022 по 03.04.2022).
ОСОБА_1 як і у позовній заяві, так і у судовому засіданні в апеляційній інстанції вказував, що 01.04.2022 він був викликаний на роботу та прибув в Головний офіс ПП «Автомагістраль», що розташоване в с. Синяк, вул. Київська, б. 68, Вишгородський район, Київської області. На території видимих значних пошкоджень не було, приміщення були цілі, стояла техніка підприємства. Саме з 01.04.2022 на території підприємства перебувало майже 200 чоловік робочих та працювало до 40 одиниць техніки. Позивач як робітник разом з іншими працював на розборі завалів у містах Ірпіні , Бородянка та Буча спільно із службами надзвичайних ситуацій та технікою наданою ПП «Автомагістраль».
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, суд вважає за можливе прийняти до уваги висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/857/19 де ВП ВС зауважила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, то стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.
Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.
У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
Статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором.
Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.
Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойової дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
За приписами частини 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.
Проте слушно зауважити, що ця стаття відповідного Закону одночасно зобов`язує роботодавця вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Окрім того, звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Наразі строк виплати позивачу заробітної плати вже відтермінований внаслідок ведення бойових дій. 
Але відповідачем не надано беззаперечних доказів того, що діяльність підприємства до цих пір не відновлена до того стану, який би перешкоджав Підприємству виплатити позивачу заборгованість за виконану роботу. А тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з роботодавця на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, та компенсації за невикористану відпустку, а також частково середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права. Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Відповідно до п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
       Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Автомагістраль» залишити без задоволення, а рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                Судді

Повний текст постанови складений: 15 червня 2023 року.