ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       09 травня 2023 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 716/604/20
                                                                        Провадження №22-ц/822/373/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Литвинюк І. М., 
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.,         
секретар – Тодоряк Г.Д.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2023 року, головуючий у І-й інстанції – Стрілець Я.С., 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у квітні 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у період з 12.01.2002 року по 03.10.2019 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2019року шлюб між ними розірвано. У даному шлюбі у них народилося троє спільних дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вказував на те, що одразу після укладення шлюбу подружжя близько року проживало на орендованій квартирі в м. Чернівці. Згодом вони повернулися у смт Кострижівка і почали проживати у квартирі бабусі відповідача ОСОБА_7 на АДРЕСА_1 .
06 березня 2006 року між відповідачем та її бабусею ОСОБА_7 укладено договір довічного утримання (і догляду). Згідно з умовами даного договору у власність відповідача перейшла квартира під номером АДРЕСА_2 .
Все спільне сімейне життя подружжя проживало у даній квартирі. Сторони здебільшого були працевлаштовані і заробляли. З 2005 року позивач постійно їздив на заробітки за кордон, відповідачка займалася вихованням дітей та також працювала на різних роботах. Також доглядали та утримували бабусю відповідача, яка тривалий час була лежачою та потребувала стороннього догляду та допомоги. 
Зазначав, що в травні 2010 року ОСОБА_8 померла. Після її смерті вони спільно провели ремонтні роботи, збільшили об`єм спірної квартири, обмеблювали квартиру. Внаслідок цього відповідачка зареєструвала вказані зміни розміру житла. На підставі рішення Кострижівської сільської ради №10/3 від 31.10.2011 взамін договору довічного утримання від 06.03.2006 на ім`я відповідача ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.
В даній квартирі зареєстровані сторони та їх троє дітей.        ..
В подальшому відносини між сторонами погіршилися. Відповідач повідомила про намір розірвати шлюб та вигнала його з квартири. Згоди про поділ спільного майна подружжя у добровільному порядку вони не можуть досягнути. 
Вважаючи вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, просив визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на частку згаданого майна та вирішити питання про стягнення з відповідача судових витрат.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено. 
Визнано об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру під номером АДРЕСА_2 .
Поділено спільне сумісне майно подружжя та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини квартири під номером АДРЕСА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не здобуто доказів того, що позивач ОСОБА_1 не виконував умов договору довічного утримання та не приймав участь в утриманні відчужувача ОСОБА_7 . Судом не взято до уваги твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не приймав участі в утриманні спірного майна та виконанні договору довічного утримання, оскільки таке не доведено належними та допустимими доказами.
В судовому засіданні встановлено, що договір довічного утримання був укладений саме в інтересах сім`ї сторін у справі. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки показали, що позивач працював, заробляв гроші, які направлялись на задоволення побутових потреб, проведення поточного та капітального ремонтів спірного майна, у тому числі утримання відчужувача та її поховання.
Доведеним є той факт, що позивач, який не був визначений в договорі довічного утримання як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем ОСОБА_2 .
На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з помилковим застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права. 
Зазначає, що договір довічного утримання було укладено виключно в інтересах внучки померлої – ОСОБА_2 , а не в інтересах її чоловіка – позивача у справі. Відповідачка участі у догляді за своєю бабусею майже на брала, позивач також не брав участі у догляді за померлою, а тому не міг набути жодного права спільної власності за договором довічного утримання. Договір передбачав перехід права власності виключно від бабусі до внучки, він не породжував реальних наслідків для позивача щодо утримання бабусі відповідачки, оскільки догляд бабусі відповідачки займалася донька померлої ОСОБА_9 . 
Позивач до розірвання шлюбу не знав, на підставі якого правочину було набуто право власності на спірну квартиру. 
Вирішальним фактором, який свідчить про те, що майно може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є те, що договір, за яким набуте дане майно, укладається в інтересах сім`ї, чого у даному випадку не було. Спірна квартира була набута відповідачем за договором довічного утримання хоча і у шлюбі, однак не в інтересах сім`ї, не за спільні кошти чи спільною працею подружжя, обов`язки за договором фактично виконувала матір відповідачки. 
Необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами, є і твердження позивача щодо здійснення ремонту та облаштування квартири спільними коштами і зусиллями подружжя. Позивач не брав і не хотів брати участі в облаштуванні чи то поліпшеннях квартири, набутої у власність відповідачкою, оскільки ніколи не вважав дане житло власним. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що в період з 12.01.2002 року по 03.10.2019 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В даному шлюбі у них народилося троє спільних дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як вбачається з довідки Кострижівської селищної ради від 25 лютого 2020 року, сторони разом з дітьми зареєстровані в спірній квартирі АДРЕСА_2 .
Також встановлено, що 06 березня 2006року між ОСОБА_7 (відчужувачем) та відповідачем ОСОБА_2 (набувачем) укладено договір довічного утримання (а.с. 82). Відповідно до умов вказаного договору відчужував передає, а набувач отримує у власність квартиру за номером АДРЕСА_2 . Розділами 2 та 3 договору регламентовано порядок здійснення утримання (догляду) та визначено права та обов`язки сторін договору.
На підставі рішення Кострижівської сільської ради №10/3 від 31 жовтня 2011 року взамін договору довічного утримання від 06 березня 2006 року переоформлено право власності квартири на ім`я відповідача ОСОБА_2 та видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с.14 зворот, а.с. 16 зворот).
З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що він зареєстрований 10 березня 2006 року в АДРЕСА_1 (а.с.7-8). 
       Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 показав, що знайомий з сторонами. Вони здійснювали догляд за хворою бабкою ОСОБА_2 протягом тривалого часу, а також похоронили її. Свідок ОСОБА_11 пояснив, що також знайомий з сторонами, які жили в квартирі ОСОБА_7 .. Позивач перебував за кордоном та передавав грошові кошти на проведення ремонту житла та на побутові витрати.
Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частину четверту статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30).
За змістом статті 744 ЦК договір довічного утримання - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 754 ЦК України).
Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи (стаття 746 ЦК України).
Згідно зі статтею 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України).
Відповідно до статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем. 
Отже, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача.
У постанові Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24 травня 2017 року викладено правову позицію про те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню, передусім, норми СК України.
За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема за частиною третьою статті 61 СК України – довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.
Відповідно до частин першої – четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій
Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановив, що договір довічного утримання укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в інтересах сім`ї і хоча її чоловік ОСОБА_1 не був визначений в цьому договорі як набувач, однак виконував обов`язки з утримання, догляду та поховання відчужувача.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірна квартира набута сторонами на підставі договору довічного утримання у період шлюбу, вказаний договір укладений в інтересах сім`ї та сторони виконували обов`язки за цим договором солідарно, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано. А тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними у рівних частинах.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що одержана ОСОБА_2 за договором довічного утримання квартира належала їй та її чоловіку ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності в рівних частках (по 1/2 частині) та припинення права спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно, оскільки відповідачем належними та допустимими доказами презумпція спільності майна подружжя та те, що договір довічного утримання було укладено не інтересах сім`ї, не спростовано, що є прямим обов`язком ОСОБА_2 у спорах, що виникають із спорів щодо спільності права власності подружжя на майно.
Належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
Доводи апелянта по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом при розгляді зазначеної справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 09 травня 2023 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                                 І.Н. Лисак 

                                       І.Б. Перепелюк