КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №755/17992/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/1187/2023                                                                                                                                                                                                                                                                                                                              
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 січня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                     
                                                судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Браніцького Олександра Миколайовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року (суддя Хромова О.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
 
встановив:
 
у жовтні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , та просила стягнути з відповідача судові витрати.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 22 грудня 2003 року вона за особисті кошти придбала вищезазначену квартиру, в якій вона зареєстрована з 3 лютого 2004 року. 14 лютого 2004 року між нею та відповідачем був укладений шлюб та з 13 листопада 2007 року місце проживання відповідача було зареєстровано у спірній квартирі. Крім того, у спірній квартирі зареєстрована їх дочка ОСОБА_3 . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 року їх шлюб розірвано.
Позивачка посилалася на те, що 6 квітня 2017 року відповідач придбав квартиру АДРЕСА_2 , та переїхав проживати до вказаної квартири. Відповідно до акту від 8 жовтня 2021 року, за підписом заступника начальника ЖЕД-40, відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , але фактично не проживає там з 1 січня 2015 року.
Позивачка зазначала, що відповідач фактично сам визнає факт його не проживання у спірній квартирі, оскільки він, звертаючись до суду з позовом до неї про визнання правочинів недійсними, у своїй позовній заяві зазначив іншу адресу фактичного місця проживання, а тому він є таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позивачка посилалася на те, що оскільки відповідач зареєстрований у належній їй квартирі, вона не може повноцінно користуватися вказаною квартирою. Крім того, реєстрація відповідача у квартирі покладає на неї додатковий тягар щодо утримання 
                                                                               
житла, оскільки розрахунок за оплату комунальних послуг здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих осіб.
 Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Браніцький О.М. просить рішення суду скасувати, позов задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати, посилаючись на те, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Представник позивачки стверджує, що судом першої інстанції не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15 вересня 2021 року у справі №445/1064/19 та від 26 червня 2019 року у справі №125/2625/17, що суд не звернув увагу на те, що відповідач звернувся до правоохоронних органів після відкриття судом провадження у даному спорі та отримання позовної заяви з додатками, а у самій заяві  підтвердив, що з січня 2015 року він не проживає у спірній квартирі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідач зазначає, що з жовтня 2002 року вони з позивачкою почали проживати однією сім`єю, спірну квартиру було придбано за кошти, які складалися з його власних заощаджень, з коштів, які надав у борг його роботодавець, та які були взяті у кредит у банку. Він виступав поручителем за кредитним договором і протягом 2004-2006 років кредит погашався повністю з його заробітку.
Крім того відповідач зазначає, що він як цікавився, так і цікавиться спірною квартирою, що абсолютно суперечить доводам апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Браніцького О.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Клименко А.В., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна  30 грудня 2003 року.
14 лютого 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб, у зв`язку із  чим ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_1 .
Сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
13 листопада 2007 року ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі.
На підставі договору купівлі-продажу від 6 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Право власності ОСОБА_6 зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 6 квітня 2017 року.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 року шлюб сторін розірвано.
Згідно акту від 08 жовтня 2021 року, складеного мешканцями будинку, ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 01 січня 2015 року.
                                                     
27 листопада 2021 року ОСОБА_2 надіслав листа ОСОБА_1 , у якому зазначив, що у нього виникла необхідність в проживанні за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим просив надати йому ключі від квартири та доступ до квартири. 
Також 27 листопада 2021 року ОСОБА_2 надіслав лист до Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві з проханням з`ясувати, чи на законних підставах (яких саме) в квартирі АДРЕСА_1 проживають сторонні особи, а також провести профілактичну бесіду з ОСОБА_1 про звільнення квартири від сторонніх осіб, надання йому дубліката ключів та недопущення в подальшому порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів, що відповідач добровільно виїхав зі спірної квартири, оскільки він звертався до неї та правоохоронних органів з приводу чинення йому перешкод у користуванні квартирою, а також звернувся до суду з позовом про визнання спірної квартири їх з позивачкою спільною сумісною власністю.
Також суд зазначив, що позивачкою не надано суду доказів того, що невизнання відповідача таким, що втратив право користування належною їй квартирою, порушить її право на вільне володіння, користування чи розпорядження належним їй майном, оскільки за власником житла зберігається без обмежень абсолютне право власності на житло. В свою чергу, визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, стане для нього надмірним тягарем при захисті його порушених прав та законних інтересів.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 
                                                                  
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК УРСР).
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права 
                                                                    
власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц.
За обставинами даної справи встановлено, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі, як член сім`ї власника, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що у 2012 році він разом із позивачкою та дочкою переїхали проживати у домоволодіння в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, а у квітні 2017 року він придбав квартиру АДРЕСА_2 , куди він переїхав після припинення сімейних стосунків з позивачкою.
Також з наданих відповідачем доказів вбачається, що спірна квартира позивачкою з 2015 року здавалася у оренду, проти чого він не заперечував, оскільки тільки 27 листопада 2021 року звернувся до позивачки з листом з приводу надання йому можливості проживати у спірній квартирі.
Крім того, у зазначеному листі відповідач просив надати йому ключі від квартири, при цьому не зазначаючи, що позивачкою були змінені замки у спірній квартирі після припинення їх сімейних стосунків.
На думку колегії суддів, вказані обставини свідчать про те, що відповідач добровільно у 2012 році залишив спірну квартиру разом із сім`єю, в ній не проживав, ключів від квартири не мав, а питання про надання доступу до квартири ним було порушено тільки після звернення позивачки у жовтні 2021 року до суду з даним позовом.
Доказів, які б спростовували вказані висновки, а також що з 6 квітня 2017 року (дата, коли сторони, за їх твердженням, стали проживати окремо) до 27 листопада 2021 року відповідач звертався до позивачки або правоохоронних органів чи до суду з приводу чинення йому перешкод у користуванні спірною квартирою, суду надано не було.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що відповідачу до пред`явлення даного позову до суду чинилися перешкоди у користуванні спірною квартирою.
Та обставина, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частину спірної квартири, вважаючи її спільним майном подружжя, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки з зазначеним позовом відповідач звернувся до суду у грудні 2021 року тільки після подання позивачкою даного позову.
Крім того, у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , він може відновити своє право на користування спірною квартирою, як співвласник житла.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, зазначено, що «статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
                                                                  
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».
Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду вказано, що: «у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу».
При вирішенні даного спору, колегія суддів враховує, що відповідач з 2012 року у спірній квартирі разом з позивачкою не проживали, тобто не використовували квартиру, як своє постійне місце проживання, відповідач забезпечений іншим житлом, яке належить йому на праві власності, у спірній квартирі він тривалий час не проживав, а відтак задоволення позовних вимог не порушить його прав на житло, а права позивачки, як власника квартири, підлягають захисту відповідно до положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 391 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані сторонами докази, неправильно застосував норми матеріального права і прийшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог.
За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачці підлягають відшкодуванню витрати, понесені нею при сплаті судового збору за звернення до суду з позовною заявою та апеляційної скаргою, які підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Браніцького Олександра Миколайовича задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
            Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає у АДРЕСА_3 , судові витрати у сумі 2270грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 2 червня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                 Т.А. Семенюк