ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4539/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  19 червня 2023 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                   судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,    
                                 суддів:                        Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 20 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,- 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом  до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області №74 о/с від 1 березня 2021 року про призначення позивача, капітана поліції ОСОБА_1 , інспектором сектору реагування патрульної поліції №2 Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в  Київській області;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо звільнення позивача та зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області звільнити позивача, капітана поліції ОСОБА_1 , зі служби в поліції з 01 березня 2021 року на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліції" у зв`язку з скороченням штатів (проведення організаційних заходів) та здійснити з позивачем розрахунок з виплатою всіх передбачених сум по день звільнення. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.     
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги на більш тривалий, розумний термін, у відповідності до положень статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1   ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
05 січня 2023 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції № 4 Славутицького відділення поліції Броварського відділу поліції.
З 01 січня 2021 року ОСОБА_1 письмово попереджений про можливе наступне вивільнення відповідно до частини першої статті 1 статті 68 Закону України "Про Національну поліцію".
Відповідно до акту пропонування посад від 25.02.2021, відповідно до наказу Національної поліції України від 24.12.2020 №1034 дск "Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Київській області" Славутицьке відділення поліції Броварського відділу поліції реорганізовано у відділення №2 Вишгородського районного управління поліції, з врахуванням чого, ОСОБА_1 запропоновано посади для подальшого проходження служби в Головному управлінні Національної поліції в Київській області:
1. інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №2 Вишгородського районного управління поліції;
2.  дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення №2 Вишгородського районного управління поліції;
3. дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вишгородського районного управління поліції. 
Від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився. 
Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 01.03.2021 №74о/с, на виконання вимог наказу Національної поліції України від 24.12.2020 №1034 дск "Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Київській області" та керуючись абзацом 1 пункту 3 частини 1 статті 65 Закону України "Про національну поліцію", призначено капітана поліції ОСОБА_1 інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №2 Вишгородського районного управління поліції, звільнивши з посади начальника сектору  реагування  патрульної поліції  №4 Славутицького відділення поліції Броварського відділу поліції.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 32 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) переведення на іншу роботу   на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою      працівника, за винятком випадків, передбачених   у   статті 33   цього Кодексу   та в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною п`ятою статті 40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Разом з тим, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
У свою чергу, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі також - Закон № 580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 17, пункту 1 частини першої статті 18 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно      спеціальне звання      поліції.
Поліцейський зобов`язаний, окрім іншого, неухильно дотримуватися положень      Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.
Згідно з частиною першою статті 47 Закону № 580-VIII призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.
Призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону (частина перша статті 48 Закону № 580-VIII).
За приписами частини першої статті 59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.          
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 65 Закону № 580-VIII, переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.
За приписами частин восьмої, дев`ятої статті 65 Закону № 580-VIII переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.
Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.
Таким чином, наведені норми Закону № 580-VIII передбачають можливість переміщення поліцейського на рівнозначну посаду для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації, за ініціативою прямих керівників (начальників) на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.
Відповідно до частини п`ятої статті 59 Закону № 580-VIII, порядок   підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.
Так, з метою забезпечення належної підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 № 1235 затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції (далі також - Порядок № 1235) та Перелік документів з питань проходження служби (далі також  - Перелік). 
Відповідно до розділу ІІ Порядку № 1235 підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, зокрема, як переміщення по службі. 
За приписами пунктів 2, 3 розділу ІІІ Порядку № 1235 підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу. 
Перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23.11.2016 № 1235. 
Переліком визначено, що документами з питань проходження служби є: рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі; подання про призначення на посаду; подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення.
Отже, аналіз положень пункту 2 частини першої статті 65 Закону № 580-VІІІ дає підстави для висновку, що її застосування можливе у разі переміщення особи на рівнозначну посаду.
При цьому, для цілей застосування статті 65 Закону № 580-VIII поняття "переміщення" та "переведення" є тотожними й під ними розуміється зміна таких умов служби в поліції як посада (посадових обов`язків) та/або місця несення служби. 
Подібний висновок було викладено в постанові Верховного Суду від 17.10.2019 в справі № 420/5192/18. 
Переміщення (переведення) поліцейського може відбуватися за ініціативою поліцейського або ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Підставою для переміщення поліцейського за ініціативою начальників є скорочення штатів або проведення реорганізації; необхідність проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами; службова необхідність - для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби. 
Таким чином, Законом № 580-VIII встановлені підстави переміщення поліцейського та осіб, які можуть ініціювати переміщення, проте Законом № 580-VIII не встановлено отримання обов`язкової згоди поліцейського на таке переміщення. 
У постанові від 17.02.2015 №21-8а15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство треба застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі. 
За змістом Закону № 580-VІІІ служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльності поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. У зв`язку із цим на поліцейського законодавством покладено додаткові обов`язки, у тому числі і обов`язок проходити службу у місці, визначеному керівником. Відтак, питання переміщення поліцейських по службі врегульовано спеціальним законом, яким є Закон України "Про Національну поліцію". 
Отже, враховуючи те, що порядок переміщення поліцейських по службі, врегульовано спеціальним Законом № 580-VІІІ, до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України застосуванню в цій частині не підлягають. 
У свою чергу, частиною другою статті 65 Закону № 580-VІІІ визначено, що посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції. 
Таким чином рівнозначна посада - це посада, за якою передбачено однакове граничне спеціальне звання, а посада, нижча, ніж та, на якій перебував поліцейський - за якою передбачено нижче спеціальне звання. 
Аналіз наведеної норми свідчить, що визначальною ознакою для визначення рівності посад є виключно спеціальне звання поліції. 
При цьому, будь-якого врахування при цьому кола функціональних обов`язків, ступеню підпорядкованості, посадових окладів, або інших чинників Закон № 580-VІІІ не передбачає. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивача переведено (переміщено) на іншу посаду, рівнозначну за спеціальним званням тій, яку він обіймав до переведення, у зв`язку з організаційно-штатними змінами в Головному управлінні Національної поліції у Київській області, в межах спеціального звання капітана поліції. 
Отже, оскільки підставою для переведення позивача була ініціатива прямих керівників (начальників), на підставі подання начальника Вишгородського РУП ГУНП в Київській області, у зв`язку з організаційно-штатними змінами в Головному управлінні Національної поліції  в Київській області, що відповідає приписам частини 8 статті 65 Закону № 580-VIIІ, а також враховуючи, що посаду, яку він обіймав скорчено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи наказ від 01.03.2021 №74 о/с діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому правові підстави для визнання протиправним та скасування такого наказу відсутні. 
Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. 
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                               
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.           
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року залишити без змін.           
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

              Суддя-доповідач                                                                                 Собків Я.М.

  Суддя                                                                                                    Мєзєнцев Є.І.

             Суддя                                                                                                     Файдюк В.В.