ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/452/21  Номер провадження 22-ц/814/1344/23	Головуючий у 1-й інстанції Вельможна  І.В.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Хіль Л.М.,
судді Дорош А.І., Пилипчук Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 – представника ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки і піклування Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про позбавлення батьківських прав,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду першої інсатнції із вказаним позовом в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки – ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що з 27 грудня 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем, народилася донька – ОСОБА_4 .        
Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 11 липня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.
Вказувала, що 03 червня 2019 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».
Зазначала, що рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06 листопада 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , у розмірі 1 500 грн щомісячно.
Вказувала, що донька проживає разом з нею, відповідач ніяким чином не піклується про доньку з моменту її народження, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини, як складову виховання. Відповідач не спілкується з донькою не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.
Також зазначає, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 68 500 грн.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2021 року позов задоволено.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої дитини - дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті судового збору 908,00 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_8 який діє в інтересах ОСОБА_2 , просив рішення місцевого суду скасувати з підстав порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками не підтверджено належним та допустимими доказами. Сам факт заперечення щодо задоволення позову про позбавлення батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини.
Зазначає, що заборгованість по аліментах не підтверджує винної поведінки батька.
Окрім того стверджує, що відповідач перераховував позивачу кошти на утримання дитини, проте будучи необізнаним у галузі права не вказував призначення платежу.
Вказує, що висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, так як суд може не погодитись з таким висновком, оскільки він є недостатньо обгрунтованим та суперечить інтересам дитини.
Зазначає, що думку дитини не можна враховувати при розгляді даної справи, оскільки відсутні докази, що дитини самостійно може висловлювати свою думку, а також враховуючи зацікавленість сторони позивача у розгляді даної справи взагалі допит дитини у даних спірних відносинах є неможливим.
Від представника ОСОБА_3 , адвоката Ходаковського Ю.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Учасники справи повідомлялись про дату, час та місце слухання справи у встановленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились.
Крім того ОСОБА_2 повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Полтавського апеляційного суду.
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
З огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України вказане не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Місцевим судом вірно встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, серії № НОМЕР_1 виданого 19.05.2015 Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (а.с. 8)
Також встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , зареєстрований 27.12.2013 року Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 691 розірвано заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.07.2017 року. Рішення набрало законної сили 02.10.2017. (а.с. 9)
Відповідно до заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06.11.2017 з  рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06 листопада 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , у розмірі 1 500 грн. щомісячно починаючи з 11 квітня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 03.01.2018. (а.с 11-14)
Згідно з копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_2 , виданого 03.06.2019 ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_5 , в зв`язку з чим після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_5 та змінила своє прізвище на прізвище чоловіка « ОСОБА_7 », актовий запис № 3. (а.с. 10)
З копії Акту обстеження домоволодіння ОСОБА_3 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 10.02.2021, вбачається, що депутатом Пісочинської селищної ради Єгуповим Б.О. проведено обстеження домоволодіння в якому фактично проживають: ОСОБА_3 , 1988 року народження - мати; ОСОБА_4 , 2015 року народження - донька. Зі слів сусідів підтверджено, що родина проживає за вказаною адресою з 2019 року, батько дитини ОСОБА_2 за цей час до дитини не приїжджав, участі у вихованні дитини не приймає. (а.с. 15)
З копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що заборгованість   ОСОБА_2   зі сплати аліментів, що стягуються  на користь ОСОБА_10  на утримання неповнолітньої доньки – ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 11.04.2017 і до досягнення дитиною повноліття, станом на 31.01.2021 становить 68 500 грн. (а.с 16)
Заборгованість ОСОБА_2   зі сплати аліментів, станом на 30.06.2021 становить 73 050 грн. (а.с 16)
Копіями виписок про надходження по картці НОМЕР_3 і додатковим рахункам від 22.12.2020, що відкриті на ім`я ОСОБА_3 в АТ КБ «ПриватБанк», підтверджено факт відсутності грошових коштів, надісланих відповідачем, за період з 09.05.2019 по 09.05.2019, з 05.08.2019 по 05.08.2019, з 13.08.2019 по 13.08.2019. (а.с. 111, 112, 113)
При цьому копіями виписок та звітів про надходження по картковим рахункам підтверджено часткову сплату ОСОБА_2 заборгованості по аліментах.
Відповідно до інформації про участь батька у вихованні ОСОБА_4 № 01-25/7 від 21.01.2021, наданої Коротичанським закладом дошкільної освіти (ясла-садок) Пісочинської селищної ради, дитина відвідує Коротичанський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) з 04.09.2019, до садочка дитину приводить та забирає її мати, яка приймає активну участь в житті групи, є членом батьківського комітету. З батьком дівчинки – ОСОБА_2 , вихователі не знайомі, так як жодного разу він не приводив та не забирав дитину, її життям не цікавився. (а.с. 17)
З листа головного лікаря КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 24 Харківської міської ради» Шарапанюка Л.М., вбачається, що ОСОБА_4 перебуває під наглядом лікарів фахівців КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 24 Харківської міської ради» з приводу грижи білої лінії живота. Зі слів лікаря педіатра, лікувальний заклад дівчинка відвідує у супроводі матері, яка піклується про стан її здоров`я, виконує рекомендації лікарів. Інформації щодо участі батька в догляді та вихованні дитини лікувальний заклад не має. (а.с. 18)
Висновком органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області 13.05.2021 № 8/10-21, визнано доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно відносно доньки – ОСОБА_4 , оскільки батько дитини ухиляється від своїх обов`язків по вихованню дитини, не забезпечує її потреби, не турбується про стан її здоров`я, не створює належні умови проживання та навчання дитини, що проявляється в повній відсутності батька в житті дитини. (а.с. 67-77)
Відповідно до копії бланку повідомлення про прибуття іноземного громадянина або особи без громадянства, ОСОБА_2 , громадянство: Україна, місце перебування АДРЕСА_2 , строк перебування до 01.11.2021, повідомлення прийнято Очаково - Матвіївське МФЦ району м. Москви 05.10.2015 (а.с. 121).
В судовому засіданні суду першої інстанції 29.09.2021 в порядку статті 232 Цивільного процесуального кодексу України, за відсутності заінтересованих у справі осіб та в присутності представника органу опіки та піклування ОСОБА_11 , була з`ясована думка малолітньої ОСОБА_4 , яка пояснила суду, що проживає в м. Харків разом з сестрою, братом, мамою - ОСОБА_12 та татом - ОСОБА_13 , якого вона дуже любить.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідач ухиляється від належного виконання своїх  батьківських обов`язків  по вихованню, утриманню дочки ОСОБА_4 , не цікавиться  її станом здоров`я,  хоча має  таку можливість, врахувавши висновок органу опіки та піклування дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч. 1ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.
Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.
З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).
При розгляді справ подібної категорії, Верховний Суд неодноразово вказував, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Так, при перегляді судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Також Верховний Суд зауважив, що лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Згідно з частинами першою-третьою статті 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 2015 року перебуває за межами території України.
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що ОСОБА_2 вчиняв дії щодо наміру спілкування з дочкою чи брав участь у її вихованні.
Також відсутні докази про встановлення ОСОБА_2 обмежень для перетину кордону .
За таких обставин доказів наявності будь-яких поважних причин, які б унеможливлювали виконання нею свого батьківського обв`язку по відношенню до сина - матеріали справи не містять.
ОСОБА_2 свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, оскільки перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Крім того, він мав усвідомлювати, що не зможе надавати допомогу у забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що згодом негативно вплине на їх фізичний розвиток як складову виховання; не зможе спілкуватися з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не зможе надавати дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не зможе сприяти засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не зможе виявляти інтересу до внутрішнього світу своїх дітей та створювати умови для отримання ними освіти.
Вказано висновку дійшов Верховного Суду постанові від 26.04.2022 року справі № 520/8264/19.
Аналізуючи зазначені обставини, можна дійти висновку про наявність в діях відповідача свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, повної байдужості до подальшої долі та життя свого сина, що можна кваліфікувати як свідомо обрану ним винну поведінки у формі бездіяльності, внаслідок якої вона повністю самоусунулася від виконання таких обов`язків, покладених на нього законом та нормами суспільної моралі.
Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку висновку про задоволення позову.
Також слід зазначити, що позбавлення відповідача батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє її прав на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав.
Вказана правова позиція викладена у постанові ВС від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18.
Доводи апеляційної скарги про те, що не доведено його винної поведінки свідомого нехтування ним своїх батьківських обов`язків не заслуговують на увагу, оскільки ним свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.
Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дітей та реальне бажання змінити поведінку.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду не беруться до уваги, оскільки у даній справі вказаний висновок не суперечить встановленим у справі обставинами та відповідає інтересам дитини.
Доводи апеляційної скарги про те, що думку дитини не можна враховувати при розгляді даної справи, оскільки відсутні докази, що дитини самостійно може висловлювати свою думку, а також враховуючи зацікавленість сторони позивача у розгляді даної справи взагалі допит дитини у даних спірних відносинах є неможливим, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Із матеріалів справи вбачається, що озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав у даній справі.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив й оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дітей.
Отже, зібрані у справі докази в їх сукупності свідчать про наявність обставин, які дають можливість для застосування до відповідачки такої виключної міри впливу, як позбавлення батьківських прав, враховуючи, в даному випадку, якнайкращі інтереси дитини.
ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією.
Доводи апелянта про те, що заперечення ОСОБА_2 проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини є помилковим, оскільки лише той факт, що ОСОБА_2 не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дитини не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку, оскільки він не надав доказів, які б свідчили про дійсну зміну ставлення до виконання батьківських обов`язків.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), згідно з якими: «Самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи».
Також у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20) зроблено такий висновок: «[…] Лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав».
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – представника ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2021 року залишити без задоволення.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                              Л.М. Хіль

Судді А.І. Дорош

Л.І. Пилипчук