Постанова
Іменем України 
11 травня  2023 року
м. Київ
справа № 199/840/22
провадження № 51-3168 км 22 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,    
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 , 
захисників                                                   ОСОБА_6 , ОСОБА_7  ( в режимі  
                                                                      відеоконференції),         
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого                     ОСОБА_8  на вирок Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020040000000376, за обвинуваченням 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                     та  жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2  ст.286 КК України. 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська                 від 28 квітня 2022 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді  позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. 
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу. 
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат у провадженні та скасовано арешт на майно. 
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано, ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_8 призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді  позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту звернення вироку до виконання. 
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
За вироком суду встановлено, що 21 квітня 2020 року о 23:09 годині, водій                     ОСОБА_8 ,  керуючи автомобілем «Toyota Camry», реєстраційний номер                             НОМЕР_1 , в якому перебували пасажири ОСОБА_9 та                           ОСОБА_10 ,  порушуючи вимоги п. п. 1.3., 1.5.,  2.1. ґ), 2.3. б), 12.1., 12.4., 12.9. б) ПДР України, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, був неуважним до дорожньої обстановки та її змінам,  під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, перевищивши дозволену швидкість, рухався зі швидкістю приблизно 125 км/год, в населеному пункті де дозволено 50 км/год, під час проїзду перехрестя вул. Калинової та  вул. Академіка Образцова у   м. Дніпро, повз нерухомий автомобіль «Renault Sandero», реєстраційний номер НОМЕР_2 ,  втратив контроль над керуванням ним автомобілем «Toyota Camry», в результаті чого автомобіль виїхав за межі проїзної частини дороги та передньою правою бічною частиною контактував з електроопорою №85, що розташована ліворуч по ходу його руху, внаслідок чого пасажиру ОСОБА_10 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.
Порушення водієм  ОСОБА_8 вимог п. 12.1 ПДР Україниперебуває у причинному зв'язку із наслідками ДТП.  
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала      
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону  та суворість призначеного апеляційним судом покарання, просить змінити вирок та звільнити його від відбування  покарання  на підставі ст.75 КК України.  
Зазначає, що апеляційний суд повною мірою не врахував обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих обставин, а також дані про його особу,  те, що він  працевлаштований,  позитивно характеризується за місцем роботи,  вину  визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував заподіяну шкоду. 
Крім того, проігнорував той факт, що долучені прокурором судові рішення про неодноразове притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності в порядку ст.290 КПК України  стороні захисту не відкривались.   
Вирок суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст.370 КПК України.
 
Позиції інших учасників судового провадження 
Захисники   ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в судовому засіданні,   вимоги касаційної скарги засудженого  підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. 
Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги,  заперечувала проти її задоволення. 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ст. 438 КПК Українипідстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8  та кваліфікація  дій за     ч.2 ст.286 КК України у касаційному порядку не оскаржуються. Доводи касаційної скарги засудженого стосуються суворості призначеного апеляційним судом покарання,  через не  застосування  ст.75 КК України.  
Мотиви Суду    
Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Виправлення, як мета покарання це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків визначених цією статтею, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше   5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Касаційний Суд звертає увагу, що висновки суду мають ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, а саме на відомостях про кожний вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, поведінку до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, соціально-демографічні властивості та соціально-психологічну характеристику. Також слід врахувати ознаки, які характеризують особистісні прояви в основних сферах життєдіяльності, та зважити на спрямованість і мотиви протиправної поведінки, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність або відсутність підстав для звільнення особи від відбування покарання.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, належним чином врахував наведені положення матеріального закону, а також  конкретні обставини кримінального провадження, та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність звільнення засудженого від відбування основного покарання   на підставі  ст. 75 КК України.
Обираючи   ОСОБА_8 міру примусу, апеляційний  суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який   згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання від 3 до 8 років позбавлення волі з  позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Водночас, врахував особливості конкретного кримінального правопорушення, зокрема те, що ОСОБА_8 грубо порушив ПДР, значно перевищив швидкість, дозволену в населеному пункті, рухався близько 125 км/год.,  внаслідок чого автомобіль під його керуванням  виїхав за межі проїжджої частини і зіткнувся з електроопорою, в результаті  пасажиру  ОСОБА_10 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. 
Обґрунтовано взято до уваги і той факт, що ОСОБА_8 неодноразово порушував ПДР України,  навіть після вчинення дорожньо-транспортної пригоди тричі притягувався до адміністративної відповідальності за керування  транспортним засобом в стані сп`яніння та не маючи права керування транспортними засобами, що підтверджується дослідженими в ході  апеляційної процедури постановами Бабушкінського районного суду    м. Дніпропетровська від 11.08.2020 та 26.07.2021, Індустріального районного суду  м. Дніпропетровська від 08.11.2021, якими до ОСОБА_8 застосовані суворі  адміністративні стягнення, що загалом свідчить  про його небажання ставати на шлях виправлення та недієвість призначення  покарання з випробуванням.  
Поряд з цим, суд належним чином врахував  дані про особу винного, який повністю визнав свою вину, раніше не судимий, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на спеціальних обліках у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, його молодий вік,  добровільно відшкодував потерпілому ОСОБА_10 та ФОП ОСОБА_11   завдану шкоду.
Обставинами, які пом`якшують покарання обґрунтовано визнано  - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, визнання вини; обставини, що обтяжують покарання - відсутні.
Зважено й на позицію потерпілого ОСОБА_10 , котрий просив не позбавляти  засудженого  волі та вказував про відсутність претензій до останнього. Проте, суд апеляційної інстанції  доречно зауважив, що позиція потерпілого у даній  справі не є вирішальною тому, що вчинений ОСОБА_8 злочин відноситься до злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а кримінальне провадження здійснюється у формі публічного обвинувачення. 
З урахуванням наведених обставин,  суд апеляційної інстанції дійшов переконливого висновку про можливість призначення засудженому основного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, тобто у майже мінімальному розмірі, передбаченому санкцією  ч.2 ст. 286 КК України.
Суд вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.  
Посилання засудженого на порушення вимог ст.290 КПК України через те, що стороні захисту  не відкривались постанови судів  про притягнення його до адміністративної відповідальності,  безпідставні.  
Нормами ч.11,12 ст. 290 КПК України передбачено, що сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. У  разі, якщо сторона кримінального провадження не здійснила відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. 
Із  матеріалів провадження убачається, що копії постанов судів про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності прокурор надав стороні захисту  в  судовому засіданні 05 жовтня 2022 року, до початку апеляційного розгляду,   з якими захист ознайомився. Ні засуджений, ні його захисники не висловлювали клопотань щодо надання додаткового часу для вивчення долучених стороною обвинувачення судових рішень. Заслуговує на увагу і той факт, що ці постанови стосуються безпосередньо ОСОБА_8 , вони оприлюднені  в Єдиному  державному реєстрі судових рішень, до якого вносяться усі рішення судів України, тобто зазначена  інформація є  загальновідомою і загальнодоступною.  Порушень вимог  КПК,  про які йдеться у скарзі засудженого,  немає.
Вирок суду апеляційної інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, в повній мірі відповідає вимогам ст.370,420 КПК України, тому доводи засудженого в цій частині теж неприйнятні.   
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.
У зв`язку з цим та,  керуючись статтями 434, 436,  438, 441,442 КПК України, колегія суддів вважає, що  оскаржуване судове рішення слід залишити без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу  засудженого  - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                             ОСОБА_12