ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/9781/21  Номер провадження 22-ц/814/264/23	Головуючий у 1-й інстанції Шаренко  С.Л.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Чернишук Олексій Вікторович, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, 

В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» (далі -НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ») про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Позов обґрунтовував тим, що 09 жовтня 2015 року між НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» та позивачем укладено контракт, відповідно до якого останній був призначений на посаду проректора з науково-педагогічної роботи відповідача строком на 5 років - з 10 жовтня 2015 року по 09 жовтня 2020 року.
Наказом ректора НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» від 28 травня 2019 року № 268 «Про скорочення штату університету», у зв`язку з необхідністю вжиття заходів щодо зменшення фінансових витрат по коштах спеціального фонду Університету, уникнення дублювання функцій за посадами (відділами), приведення штату Університету у відповідність до вимог чинних нормативно-правових актів вирішено скоротити 2 штатні одиниці посади проректора.
01 липня 2019 року позивачу було вручено попередження про заплановане вивільнення, яке відбудеться 30 серпня 2019 року.
Наказом в.о. ректора НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» від 23 вересня 2019 №2215-ВК «Про припинення трудового договору» позивача 30 вересня 2019 року звільнено з посади проректора з науково-педагогічної роботи у зв`язку з скороченням чисельності або штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Пунктом 4.10 Контракту визначено, що у випадках припинення дії контракту (з поважних причин), крім порушень з боку проректора, поряд з виплатами, передбаченими чинним законодавством, йому сплачується одноразова допомога в розмірі п`яти середньомісячних зарплат.
Відповідно до пункту 6.4 Контракту у будь-якому випадку розірвання Контракту, крім порушення законодавства з боку проректора, Університет виплачує ОСОБА_1 одноразову допомогу згідно з пунктом 4.10 Контракту.
Однак, НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» у порушення умов контракту виплату одноразової допомоги в розмірі п`яти середньомісячних зарплат позивачу не здійснив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом.
За результатами розгляду позову, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2020 року у справі № 953/21865/19, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, позов задоволено та з НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» стягнуто одноразову допомогу у розмірі 140284,30 грн.
Також позивач зазначив, що з метою добровільного виконання зазначеного рішення суду він 21 січня 2021 року та повторно 05 лютого 2021 року звернувся до НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» з заявою про сплату належних грошових коштів на банківські реквізити позивача.
Разом з цим, він просив здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки, починаючи з 01 жовтня 2019 року по день фактичної виплати.
Відповідач 25 лютого 2021 року здійснив позивачу виплату відповідно до рішення суду, однак не здійснив виплату середнього заробітку за час затримки всіх сум, що належало виплаті позивачу, тому останній звертається до суду з позовом про стягнення зазначених виплат.
У зв`язку із вищевказаним, позивач прохав суд стягнути на його користь з НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» виплати за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 472958,50 грн, 3 % річних – 5611,37 грн, інфляційні втрати – 9539,33 грн, судовий збір – 4881,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу – 14000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» про стягнення виплат за затримку розрахунку при звільненні, 3 % річних, інфляційний втрат, а також витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.
Стягнуто з НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» на користь ОСОБА_1 виплати за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 28056,85 грн.
Стягнуто з НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 280,66 грн. 
Відмовлено в задоволенні позовної вимоги про стягнення з НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» на користь ОСОБА_1 3 % річних в розмірі 5611,37 грн та інфляційні втрати в розмірі 9539,33 грн.
Відмовлено в задоволенні позовної вимоги про стягнення з НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14000,00 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Із рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року не погодився ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, яка підписана його представником – адвокатом Чернишук О.В.
Вказуючи на необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, його прийняття без урахування фактичних обставин справи, а також із порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 прохав суд скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року та прийняти нове, яким його позовні вимоги задовольнити та стягнути з НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» виплати за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 472958,50 грн; витрати, пов`язані з розглядом справи в частині судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу, що становлять 14000,00 грн. 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що мотивувальна частина оскаржуваного судового рішення не містить будь-яку оцінку аргументів учасників справ, а також мотивування їх відхилення або врахування.
Обґрунтовуючи прийняте рішення в частині позовних вимог щодо стягнення суми виплати за затримку остаточного розрахунку при звільненні місцевий суд послався лише на постанову Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15, при цьому взагалі не врахував фактичні обставини спірних правовідносин та їх відмінність від обставин, за яких Верховний Суд зробив правові висновки у вказаній постанові.
Також позивач звертає увагу на: відсутність істотної диспропорції порівняних місцевим судом сум; період затримки виконання зобов`язання щодо здійснення остаточного розрахунку при звільненні, що становить 16 місяців і 25 днів; відсутність будь-яких підстав чи доказів порушення прав інших працівників відповідача на оплату праці.
Крім того, зазначено, що матеріали даної цивільної справи містять в собі належним чином завірені копії документів, що підтверджують понесені витрати позивача на професійну правничу допомогу, що в свою чергу є підставою для стягнення таких витрат.
Узагальнені доводи особи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач прохає суд залишити рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення.
На думку відповідача, суд першої інстанції цілком обґрунтовано застосував принцип співмірності та зменшив розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, зважаючи на фактичні обставини справи, оскільки розмір позовних вимог зі стягнення середнього заробітку та розмір вихідної допомоги, яку було виплачено позивачу, є абсолютно неспівмірними.
Також вказано, що з поданої позовної заяви неможливо встановити підстави нарахування виплати за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 472958,50 грн.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, з підстав викладених в апеляційній скарзі.
Представник відповідача взяв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів, проте не зміг дати пояснення по справі у зв`язку з неналежною якістю з`єднання. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо можливості розгляду справи у зв`язку із неналежною якістю з`єднання із представником відповідача
Відповідно до частини п`ятою статті 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Оскільки представник відповідача подав заяву про участь у судовому засіданні у режимі відеконференції поза межами приміщення суду, яка була судом задоволена, то він несе ризики неналежної якості зв`язку.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у матеріалах справи маються достатні дані про права та взаємовідносини сторін для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 жовтня 2015 року між НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» та позивачем укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_1 був призначений на посаду проректора з науково-педагогічної роботи відповідача строком на 5 років - з 10 жовтня 2015 року по 09 жовтня 2020 року.
Наказом ректора НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» від 28 травня 2019 року № 268 «Про скорочення штату Університету», у зв`язку з необхідністю вжиття заходів щодо зменшення фінансових витрат по коштах спеціального фонду Університету, уникнення дублювання функцій за посадами (відділами), приведення штату Університету у відповідність до вимог чинних нормативно-правових актів вирішено скоротити 2 штатні одиниці посади проректора.
01 липня 2019 року позивачу було вручено попередження про заплановане вивільнення, яке відбудеться 30 серпня 2019 року.
28 серпня 2019 р. ОСОБА_1 подав на ім`я ректора НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» заяву про надання чергової відпустки з подальшим звільненням, у зв`язку з скороченням штатів.
Наказом в.о. ректора НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» від 23 вересня 2019 року №2215-ВК «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 30 вересня 2019 року звільнено з посади проректора з науково-педагогічної роботи у зв`язку з скороченням чисельності або штату пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Пунктом 4.10 Контракту визначено, що у випадках припинення дії контракту (з поважних причин), крім порушень з боку проректора, поряд з виплатами, передбаченими чинним законодавством, йому сплачується одноразова допомога в розмірі п`яти середньомісячних зарплат.
Однак при звільненні ОСОБА_1 з роботи НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» не сплачена позивачу одноразову допомогу в розмірі 140284,30 грн.
З вказаного приводу позивач звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення коштів.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2020 року позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» на його користь кошти в розмірі 140284, 30 грн (а.с. 9-11).
Постановою Харківського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, рішення місцевого суду залишено без змін, тобто рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2020 року набрало законної сили 22 грудня 2020 року.
Судом першої інстанції також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що після набрання рішенням законної сили, 05 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ректора НАУ ім. М.Є. Жуковського «ХАІ» з проханням добровільно виконати рішення суду, шляхом переказу призначених сум до сплат, на його реквізити, зазначені в заяві. 
Окрім того, позивач просив у зв`язку з затримкою зазначеної виплати, сплатити йому середній заробіток за час затримки у період з 01 жовтня 2019 року по день фактичної виплати грошових коштів (а.с. 104).
18 лютого 2021 року позивач звернувся до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим Київським районним судом м. Харкова з виконання рішення суду про стягнення коштів (а.с. 106).
25 лютого 2021 року, на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2020 року, на рахунок ОСОБА_1 відповідачем перераховані грошові кошти, що підтверджується розрахунком з карткового рахунку позивача, сформованого 13 травня 2021 року (а.с. 12).
Середній заробіток за час затримки сплати всіх належних сум при звільненні на рахунок позивача відповідач не сплатив, тому позивач звернувся до суду.
Позиція апеляційного суду
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку 
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Як зазначив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Аналогічна правова позиція щодо періоду за який стягується середній заробіток за час затримки розрахунку висловлена також Верховним Судом у постанові від 09 червня 2021 року у справі №569/11319/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 709/535/18, від 25 липня 2018 року у справі № 552/993/17. 
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Аналізуючи матеріали справи колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що одноразова допомога в розмірі 140284,30 грн позивачу не була виплачена у день звільнення, а виплачена лише 25 лютого 2021 року.
Однак, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказано, що Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який при вирішенні спору врахував обставини справи, а саме: істотність диспропорції заявленої позивачем суми, що підлягає стягненню; ту обставину, що у разі присудження позивачу до виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заявленій сумі можуть бути порушені права інших працівників відповідача на оплату їх праці, а також інші обставини справи у їх сукупності.
Тобто, суд першої інстанції обґрунтовано застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначивши його у розмірі 28053,85 грн, тобто в розмірі середньомісячної заробітної плати.
При цьому, посилання в апеляційній скарзі на невірне застосування норм матеріального права та практики Верховного Суду не підтверджуються матеріалами справи.
Щодо стягнення 3 % річних та інфляційний втрат
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) наведено такі висновки щодо застосування норм права.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Апеляційний суд вказав, що вимога позивачки про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку є безпідставною, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.
Велика Палата Верховного Суду з цим висновком суду апеляційної інстанції погодилася та звернула увагу на таке.
У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц вона відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (див. пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).
Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції у частині вищевказаних вимог ухвалив рішення, яке узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, а апеляційна скарга не містить доводів, які б давали підстави для перегляду рішення суду першої інстанції у цій частині. 
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зауважено, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Перевіряючи рішення суду першої інстанції та оцінюючи надані докази у частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем понесення зазначених витрат. 
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази направлення стороні відповідача копії довідки про отримання коштів адвокатом та детального розрахунку наданої правничої допомоги, відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України. 
При цьому, матеріали справи не містять дані, що вказані документи подавались в електронній формі чи є інші обставини, які б виключали виконання вимог про направлення іншій стороні копій доказів у справі. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази і з дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права, і ухвалив законне та обґрунтоване рішення. 
Отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року – без змін. 
Щодо судових витрат у суді апеляційної інстанції
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні докази для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Чернишук Олексій Вікторович– залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 травня 2023 року.

Головуючий                                                                В.П. Пікуль 

Судді                                                                        Т.В. Одринська

                                                                               О.О. Панченко