РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 570/2573/22
Провадження № 22-ц/4815/562/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В.,Шимківа С.С., 
секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року, постановлене в складі судді Гнатущенко Ю.В., повний текст рішення складено 02.02.2023 року, у справі №570/2573/22

в с т а н о в и в :
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договір позики.
Спірна розписка, насправді, була складена ним на підтвердження факту повернення йому ОСОБА_2 позики, а саме: повернення йому 50.000,00 гривень, які він позичив йому на початку того ж року без розписки.
Зазначену розписку він написав на підтвердження факту припинення фактичного позикового боргу перед ним, помилково вважаючи, що ОСОБА_2 не буде використовувати як доказ отримання грошей вже позивачем, у сумі 10 000,00 $, у позику (у борг) і вимагатиме стягнення із нього вже їх еквівалент в національній валюті за курсом НБУ, а суд буде виходити із її презумпції дійсності такої розписки як договору позики, передбаченою ст.204 ЦК України 2003 року та із 01.01.2004 р.
Така помилка є істотною, оскільки внаслідок допущення її позивачем, судом ухвалене рішення про стягнення із нього на користь ОСОБА_2 понад 250 000,00 гривень. 
Просив суд оцінити текст розписки, що була складена 14.06.2000 р. про отримання ним, ОСОБА_1 , від ОСОБА_2 позики в сумі еквівалентній 10.000,00 $ (десяти тисячам доларів США) на відповідність її вимогам ч.2 ст.129, ч. 2 ст.169, ст.374 ЦК УРСР, а також фактичним обставинам справи на предмет наявності підстав вважати її неукладеним договором позики, зокрема через відсутність зазначення у ній сторін та предмету позики, підтвердження факту передачі йому грошей у позику, а також його зобов`язання повернути їх ОСОБА_2 ; визнати недійсним договором позики із підстави укладення його під впливом помилки, що має істотне значення (ст.56 ЦК УРСР) розписку, складену 14.06.2000 про отримання ним, ОСОБА_1 , від ОСОБА_3 позики в сумі еквівалентній 10.000,00 $ (десяти тисячам доларів США), яка рішенням Рівненського міського суду від 15.09.2015 р. була визнана договором позики, що відповідає вимогам ст.ст. 1046-1051 ЦК України.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про визнання недійсним договору позики із підстави укладення його під впливом помилки, відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати в сумі 5000 грн.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про оцінку тексту розписки, що була складена 14.06.2000 р. про отримання ним, ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики в сумі еквівалентній 10 000,00 $ (десяти тисячам доларів США) на відповідність її вимогам ч.2 ст.129, ч. 2 ст.169, ст.374 ЦК УРСР, а також фактичним обставинам справи на предмет наявності підстав вважати її неукладеним договором позики, зокрема через відсутність зазначення у ній сторін та предмету позики, підтвердження факту передачі йому грошей у позику, а також його зобов`язання повернути їх ОСОБА_2 .
Роз`яснено сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав не допускається.
Ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржена.
В поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач покликається на його  незаконність та необґрунтованість, в зв`язку з невідповідністю висновків обставинам справи та нормам матеріального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що сама по собі розписка не є укладеним договором позики, оскільки не містить істотних умов договору, не вказує сторін та предмета позики та не свідчить і про одержання ним позики, не містить його зобов`язання повернути його. Вважає, що розписка є і нікчемним договором позики відповідно до ч.1 ст.49 ЦК УРСР. Покликається на висновки Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга  не підлягає до задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Убачається, що 14 червня 2000 року між сторонами укладено договір позики відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі еквівалентній 10000 доларів США, про що складено розписку .
Рішенням Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року у справі №569/11141/15-ц встановлено факт укладення договору позики, що має реальний характер і факт передачі грошової суми позичальнику, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики 10000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 215 764,97 грн., три проценти річних в сумі 106,32 грн.
Рішенням Рівненського міського суду від 28 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики з підстав ч.1 ст.49 ЦК УРСР відмовлено.
 Рішення суду у справах №569/11141/15-ц та № 569/10285/17 набрали законної сили і є чинними. 
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 374 ЦК України 1963 року, чинної на час укладення сторонами договору позики, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
Частини перша статті 48 ЦК Української РСР ( в ред. 1963 року) встановлювала, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. 
Відповідно до частин першої, другої статті 56 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.
Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила статті 56 ЦК Української РСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, а саме неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за  своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відмовляючи у визнанні угоди недійсною на підставі статті 56 ЦК України 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів про те, що існували обставини, щодо яких він як сторона правочину помилився саме на момент вчинення правочину та, що така помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення.
Доводи апеляційної скарги в своїй сукупності не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені в оскаржуваному рішенні, та зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права, незгоди апелянта з висновками суду та їх оцінкою, містять посилання на обставини, що не впливають на правильність висновків суду, тому ці доводи не спростовують обґрунтованих висновків місцевого суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент і це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» і «Трофимчук проти України»).
Поряд із цим, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02.02.2023 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 червня 2023 року.

Головуючий суддя::                                                Гордійчук С.О.

Судді :                                                         Боймиструк С.В.
                                                                       
Шимків С.С.