Номер провадження: 22-ц/813/1801/23 
Справа № 500/1240/17
Головуючий у першій інстанції Смокіна Г. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 року                                                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про відшкодування збитків, - 

                                         В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду до ОСОБА_2 з позовом, який в подальшому уточнила та відповідно до позовної заяви в новій редакції з урахуванням зміни предмету позову в порядку ст. 49 ЦПК України позивач просила суд стягнути з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди у сумі 643 790,32 грн.
У липні 2021 року позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, відповідно до якої просила накласти арешт на належне відповідачу ОСОБА_2 рухоме та нерухому майно у межах ціни позову - 643 790,32 грн, обґрунтовуючи заяву тим, що у разі задоволення позову відповідач вживатиме усіх можливих заходів для унеможливлення виконання рішення суду, переоформлятиме майно на ім`я інших осіб, приховуватиме доходи тощо.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2021 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 25.04.2023 року на 15.30 годину, сторони до суду не з`явились, причини неявки не повідомили, із клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались.
Від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без їх участі.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Таким чином, враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість її учасників про розгляд справи, відсутності клопотань про відкладення судового розгляду, балансу сторін у якнайшвидшому розгляді справи, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач заявляючи про забезпечення позову на рухоме та нерухоме майно в межах ціни позову, не зазначила на яке саме рухоме та нерухоме майно відповідача необхідно накласти арешт, його можливу вартість, що унеможливлює вирішення питання про співмірність заявлених позивачкою вимог вартості майна, на яке необхідно накласти арешт; не додала доказів належності майна відповідачу; не обґрунтувала необхідність накладення арешту на майно в межах ціни позову – 643 790,32 грн. та недостатність тих заходів забезпечення позову, які вжиті ухвалою суду від 22.12.2018 року.
Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.
З матеріалів справи вбачається, що:
- 16.03.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним позовом;
- ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2021 року справу прийнято до свого провадження в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання;
- 03.06.2021 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою в новій редакції та просить стягнути з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди у сумі 643 790,32 грн.;
- 02.07.2021 року позивачка звернулась до суду із заявою про забезпечення позову та просить накласти арешт на належне відповідачу ОСОБА_2 рухоме та нерухому майно у межах ціни позову – 643790,32 грн, обґрунтовуючи заяву тим, що у разі задоволення позову відповідач вживатиме усіх можливих заходів для унеможливлення виконання рішення суду, переоформлятиме майно на ім`я інших осіб, приховуватиме доходи тощо;
- в судове засідання позивачка не прибула, до суду надійшла заява від 02.07.2021 року про розгляд справи без її участі;
- в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти задоволення заяви заперечував, мотивуючи тим, що позовні вимоги забезпечені шляхом накладення арешту на автомобіль відповідача на підставі ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.12.2018 року, позивачка необхідність накладення арешту на майно відповідача в межах ціни уточненого позову не обґрунтувала, крім того, судовий збір за подання уточненого позову не доплачено; 
- третя особа на стороні позивача – ОСОБА_3 заяву підтримала.
Колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду абоефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Встановивши, що в межах забезпечення позову у даній справі, судом було накладено арешт на автомобіль «AUDI Q7 2967», сірого кольору, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 і що позивач не обґрунтувала недостатність даного заходу забезпечення позову (не надала доказів про вартість забезпеченого транспортного засобу), не конкретизувала майно, на яке просила накласти арешт, обмежившись ціною заявленого позову в межах якої слід накласти арешт на рухоме та нерухоме майно відповідача, суд вірно відмовив їй у задоволенні заяви.
При вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення суду.
При розгляді заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права власності (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмету позову (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного суду від 15.01.2019 у справі № 915/870/18).
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не обґрунтувала недостатність вже вжитих заходів забезпечення позову та не конкретизувала найменування майна про арешт якого в якості забезпечення позову заявила. Даний недолік позбавляє суд можливості дотриматися вимоги процесуального закону щодо оцінки адекватності запропонованого позивачем заходу забезпечення позову в контексті призначення, характеристики та ролі цього майна для забезпечення, а неконкретизованого належного відповідачу майна в його життєдіяльності, яке з урахуванням ймовірного обтяження може бути непропорційним втручанням у право власності відповідача, наслідки якого можуть перевищити ту мету, яка малась на увазі при накладенні обтяження. 
На час подання позивачем заяви про додаткове забезпечення позову, справа розглядалась в суді першої інстанції більше 4 років, що не позбавляло позивача реальної можливості самостійно або за допомогою адвоката чи суду встановити найменування та обсяг майна, належного відповідачеві.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
При цьому позивач не позбавлена можливості заявити відповідне клопотання повторно з зазначенням найменування рухомого або нерухомого майна, за рахунок якого на її погляд заявлений позов підлягає забезпеченню. 
На підставі викладеного та керуючись ст.367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 01.05.2023 року

Головуючий                О.М. Таварткіладзе

Судді:                О.В. Князюк

                                                                       С.О. Погорєлова