Справа № 301/920/15-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        29 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Кожух О.А.,
суддів - Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю., 
за участі секретаря - Зубашкова М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року (суддя Пітерських М.О.) у справі №301/920/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Іванишинець Валентина Іванівна, про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним,

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що лише у січні 2015 року позивачці стало відомо про договір дарування від 10.05.2007, згідно умов якого позивачка ОСОБА_1 передала безоплатно у власність своїй дочці ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га за цією ж адресою.
Зазначала, що про факт укладення та підписання цього договору позивачка не пам`ятала. Протягом 2005-2007 років вона переживала регулярні психологічні переживання, викликані конфліктом із сестрою та наявністю судового спору, який вирішено на користь останньої. Стверджувала, що під час укладення договору дарування вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки протягом тривалого часу хворіє на захворювання, які могли вплинути на її психічне здоров`я. Крім того, укладення договору дарування цілого житлового будинку на користь відповідачки не відповідає її дійсній волі, оскільки вона мала намір подарувати свій будинок обом дітям, а не тільки доньці. У зв`язку з наведеним просила визнати недійсним договір дарування від 10.05.2007.
Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.
Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 12.11.2015 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 21.06.2022 апеляційну скаргу адвоката Гецка М. М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення. Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 12.11.2015 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задоволено. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 21.06.2022 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що 23.08.2018 ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подала заяву про відвід колегії суддів апеляційного суду у справі № 301/920/15 (т. 1, а. с. 98, 99). Разом із тим, ухвала апеляційного суду за результатами вирішення заяви ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , від 23.08.2018 про відвід колегії суддів, у матеріалах справи відсутня. У зв`язку з цим постанова Закарпатського апеляційного суду від 21.06.2022 підлягає скасуванню.
На рішення Іршавського районного суду від 12.11.2015 подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гецко М.М. Зазначає, що місцевий суд не з`ясував всіх обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 
Посилається на те, що місцевий суд постановив ухвалу від 23.10.2015, якою відмовив у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 про призначення по справі повторної комплексної судово-амбулаторної психолого-психіатричної експертизи. Дана ухвала стала підставою для звернення за отриманням висновку фахівця № 10 від 05.11.2015, який є новим доказом у справі та не досліджувався судом першої інстанції. Такий висновок фахівця свідчить про те, що висновок експерта від 29.07.2015 № 580 є неповним, необґрунтованим і викликає сумніви в його правильності. Надалі місцевий суд проігнорував клопотання ОСОБА_2 від 11.11.2015 про повернення до з`ясування обставин справи. Суд не звернув уваги на те, що наявний у справі висновок спеціаліста від 21.04.2015 містить протилежні відомості, ніж висновок експерта від 29.07.2015 № 580, що викликає сумніви в правильності останнього, а тому суд безпідставно відмовив у призначенні повторної експертизи. 
Представник відповідача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Просив, зокрема, взяти до уваги, що перед укладенням оспорюваного договору позивачка, разом з відповідачкою, ходили до нотаріуса та збирали необхідний пакет документів; відповідач, виїжджаючи за кордон на роботу, залишала своїх дітей разом з позивачкою, оскільки остання не хворіла психічними хворобами. Просив не брати до уваги висновок психолого-психіатричної експертизи № 52 від 29.04.2016, наданий експертами Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», вважаючи такий необґрунтованим. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що: 
- проведеною у справі експертизою не визнано абсолютної неспроможності позивачки на момент укладення договору розуміти значення своїх дій та керувати ними. Установлено, що під час укладення договору ОСОБА_1 могла правильно розуміти значення своїх дій та передбачати їх наслідки;
- перебування позивачки на момент укладення спірного договору дарування у стані, за якого вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, спростовуються поясненнями приватного нотаріуса Іванишинець В. І., яка підтвердила, що договір дарування нерухомого майна від 10.05.2007 був підписаний позивачкою при повному розумінні нею умов договору та його наслідків, які нотаріус особисто роз`яснила сторонам, про що свідчать підписи сторін на договорі. Також нотаріус зазначила, що позивачка, бажаючи укласти договір дарування, попередньо приходила декілька разів до нотаріальної контори за отриманням консультації щодо пакету документів, необхідних для укладення договору;
- у судовому засіданні свідки не підтвердили, що погіршення стану здоров`я, в тому числі і пам`яті ОСОБА_4 , мало місце саме перед укладенням договору дарування. Водночас свідки зазначили, що позивачка здійснювала належний догляд за онукою, поки її дочка (відповідачка у справі) працювала за кордоном;
- клопотання про призначення у справі повторної експертизи відхилено, оскільки не наведено доказів необхідності проведення такої експертизи, а твердження представника позивача щодо неправильності висновку експерта, посилання на його недостатню обґрунтованість, неясність та немотивованість, суперечливість іншим матеріалам справи, а також на істотне порушення процесуальних норм, які регламентують порядок проведення експертизи, ґрунтувалися на оціночних судженнях сторони, а не на спеціальних знаннях. Належних доказів, які б спростовували висновок експерта, суду не надано;
- приєднані до матеріалів справи виписки з медичної картки ОСОБА_1 , довідка про перебування ОСОБА_1 на «Д» обліку у сімейного лікаря, листи завідувача АЗП-СМ про проходження лікування ОСОБА_1 не підтверджують наявність у позивачки психічної хвороби, внаслідок якої вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 5-7, 10, 17);
- висновок спеціаліста від 20 квітня 2015 року щодо психологічного обстеження ОСОБА_1 , наданий нею, не спростовує висновку комплексної амбулаторної психолого-психіатричної експертизи (а. с.18-21).
Проте із такими висновками місцевого суду погодитися не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 10.05.2007, посвідченого приватним нотаріусом Іршавського нотаріального округу Іванишинець В.І. за №1729, ОСОБА_4 передала безоплатно у власність своїй дочці ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, кадастровий номер 2121985201:02:001:0004, що знаходиться на території Кушницької сільської ради Іршавського району Закарпатської області (а.с.117 т. 1).
На обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що про факт укладення та підписання цього договору вона не пам`ятала. Протягом 2005-2007 років позивачка переживала регулярні психологічні переживання, викликані конфліктом із сестрою та наявністю судового спору, який вирішено на користь останньої. Стверджувала, що під час укладення договору дарування вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки протягом тривалого часу хворіє на захворювання, які могли вплинути на її психічне здоров`я. Крім того, укладення договору дарування цілого житлового будинку на користь відповідачки не відповідає її дійсній волі, оскільки вона мала намір подарувати свій будинок обом дітям (дочці та сину), а не тільки дочці.
Відповідачка ОСОБА_3 , допитана в суді першої інстанції в якості свідка, показала, що укладення договору дарування будинку від 10.05.2007, згідно якого ОСОБА_4 весь будинок подарувала відповідачці, відповідало справжній волі позивачки. Мати не бажала дарувати будинок сину, оскільки той її роками бив та ображав. У 2007 році позивачка разом з відповідачкою пішла у нотаріальну контору щоб дізнатися, які документи потрібні для укладення договору дарування будинку. Нотаріус роз`яснила, які документи необхідно зібрати для укладення договору. Вказані документи збиралися сторонами протягом 2 місяців, вони ще декілька разів приходили до нотаріуса за роз`ясненнями та уточненнями. Весь цей час позивачка свідомо збирала всі необхідні документи, для чого відвідувала різні установи. Тільки після того, як був зібраний весь пакет документів, сторони прийшли у нотаріальну контору, де і був укладений спірний договір дарування. Позивачка уклала договір добровільно, у повній мірі усвідомлюючи значення своїх дій, після чого зареєструвала договір у БТІ. У позивачки ніколи не було ніяких психічних відхилень, тому працюючи за кордоном, відповідачка залишала своїх неповнолітніх дітей з позивачкою. Відповідачка провела у будинку за власні кошти ремонт: проведені роботи по штукатурці, замінено підлогу, облаштовано ванну кімнату, тому твердження позивачки про те, що вона не знала про перехід права власності на будинок до відповідачки, є безпідставним. У позивачки неприязні відносини з чоловіком відповідачки, вона не бажає, щоб дочка жила зі своїм чоловіком, тому і виник даний спір. Крім того, брат відповідачки налаштовує матір проти неї та вимагає частину будинку. 
У суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 надала показання, що їй відомо про судовий спір, який протягом кількох років тривав між позивачкою ОСОБА_1 та її сестрою і закінчився не на користь позивачки. Згодом ОСОБА_1 змирилися з рішенням суду, але часто плакала, скаржилася на болі в голові та безсоння, що привело до погіршення стану її здоров`я. Позивачка важко переживала сварку з сестрою. Вона бачила на позивачці, що у неї є якісь психічні захворювання. Розлади в поведінці позивача вона стала помічати з 2009 року. У 2015 році позивачка повідомила про те, що відповідачка показала їй договір дарування будинку, який вона не укладала.
Свідок ОСОБА_6 в суді першої інстанції суду показав, що тільки у 2015 році позивачка дізналася про існування договору дарування будинку, який вона не підписувала. Пам`ятає, що у травні 2007 року його сестра (позивачка ОСОБА_4 ) скаржилася на болі в голові. У той час вона була розсіяна та мала відхилення у психіці. До 2015 року ніяких проблем та сварок між сторонами не було, позивачка виховувала онучку, поки відповідачка працювала за кордоном.
Свідок ОСОБА_7 у суді першої інстанції надав показання, що у травні 2007 року він був на заробітках, його не було дома протягом 2-3 місяців. За цей час був укладений договір дарування. Його сестра - відповідачка ОСОБА_3 - обманула матір - позивачку ОСОБА_4 , та нічого не повідомивши свідку, уклали договір дарування. Позивачка завжди мала намір подарувати будинок обом своїм дітям, а не лише відповідачці. Про існування договору дарування позивачка дізналася у січні 2015 року, коли під час сімейної сварки відповідачка намагалася вигнати матір з будинку, повідомивши, що будинок належить їй, а не позивачці. Тоді ж він разом з позивачкою кілька разів ходив у нотаріальну контору, щоб розірвати договір дарування та укласти новий, за яким і він матиме право на частину будинку. Нотаріус пояснила, що це можливо тільки за згодою відповідачки, однак, остання відмовилася. Вважав, що позивачка під час укладення договору дарування у 2007 році, у зв`язку з психічним розладами здоров`я, не розуміла, що робить. Вона неадекватно себе поводила. Ці зміни у психіці позивачки відбулися внаслідок конфлікту та судового спору з сестрою, який тривав протягом 2005-2007 років. В цей період мати скаржилася на здоров`я, лікувалася в лікарні та просила відвезти її на лікування у психлікарню. На даний час здоров`я позивачки покращилося, оскільки вона пройшла курс лікування. Після проведення експертизи по даній справі, перебуваючи в приміщенні експертної установи, він чув розмову експертів про те, що є всі підстави для скасування договору дарування.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі N 496/4851/14-ц (провадження N 61-7835сво19) зазначено, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі N 6-9цс12 та підтримані висновками у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі N 554/11179/13-ц (провадження N 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі N 326/81/15 (провадження N 61-837св19).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Надаючи оцінку наявним у справі висновкам експертів із точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертних досліджень, апеляційний суд приходить до наступного.
       Ухвалою Іршавського райсуду від 03.06.2015 було призначено комплексну амбулаторну психолого-психіатричну експертизу.
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №580 від 29.07.2015, наданого експертами Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», ОСОБА_1 на час проведення амбулаторної експертизи (29.07.2015) психічним захворюванням не страждає, виявляє ознаки розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з нерізко вираженим психоорганічним синдромом. Може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На час укладення договору дарування від 10.07.2007 ОСОБА_1 також психічним захворюванням чи недоумством не страждала, виявляла ознаки розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з нерізко вираженим психоорганічним синдромом. За своїм станом могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час укладення договору дарування ОСОБА_4 не мала таких індивідуально-психологічних особливостей, які б могли суттєво вплинути на її здатність керувати своїми діями, передбачати їх наслідки, розуміти характер і фактичний зміст власних дій ( а.с.140-144 т. 1).
Згідно з письмовим роз`ясненням судових експертів (якими було надано висновок експерта від 29.07.2015 № 580), психічний стан ОСОБА_4 станом на 2007 рік експерти оцінювали згідно даних медичної документації. Жодних розладів психічної сфери в медичній документації не зафіксовано, рекомендації лікарів щодо необхідності консультації лікаря-психіатра не відображено. Ретроспективно оцінюючи психічний стан на 2007 рік, з врахуванням актуального психічного стану (при обстеженні), знаючи та розуміючи особливості розвитку будь-яких психічних розладів, експерти вважали достатньою інформацію про психічний стан підекспертної особи на час вчинення нею правочину. Особливістю хронічних психічних розладів є їх прогредієнтність, тобто прогресування хвороби із плином часу. Враховуючи, що при експертному дослідженні у ОСОБА_4 не виявлено важких психічних розладів, тому очевидно, що 8 років назад (у 2007 році) таких розладів не було.
Розлади особи та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з нерізко вираженим психоорганічним синдромом не відноситься до тяжкого психічного розладу, дефініція якого чітко прописана у ст. 1 Законі України «Про психіатричну допомогу». Ступінь вираженості наявного у ОСОБА_4 психічного розладу дає можливість особі адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан та поведінку. У процесі експертного дослідження підекспертна повно та зрозуміло описала ситуацію, яка склалася в родині, з приводу чого надала своє оціночне судження - «що донька її обдурила». Такі висловлювання також свідчать про критичне розуміння ситуації, яке не притаманно психічно хворим. 
У ОСОБА_1 на момент дослідження (29.07.2015) відмічається нерізко виражене зниження індивідуально-психологічних особливостей (пам`яті, уваги, мислення, критики, емоційно вольової сфери).
На момент дослідження у ОСОБА_1 не відмічається вираженого зниження індивідуально-психологічних особливостей, то і на момент укладення договору дарування (10.05.2007) у неї не могло бути виражених змін, тому вона могла правильно розуміти свої дії та передбачати їх наслідки (а.с. 145-146 т. 1).
Надалі у суді першої інстанції представник позивача ОСОБА_2 заявив письмове клопотання про призначення повторної комплексної судово-амбулаторної психолого-психіатричної експертизи, проведення якої просив доручити експертам «Вінницької обласної психіатричної лікарні ім. акад. О.І. Ющенка». Клопотання було мотивовано тим, що експертиза від 29.07.2015 № 580 проведена неповно, не об`єктивно, а відтак, неправильно проведена ретроспективна оцінка психічного стану ОСОБА_4 на момент укладення оскаржуваного правочину; експертами істотно порушено вимоги інструкції про проведення експертизи, оскільки у вступній частині висновку не вказано нормативні акти, методики та література, що використовувалися; висновок є недостатньо обґрунтованим і суперечним, а також таким, що суперечить показам свідків та іншим матеріалам справи (https://reyestr.court.gov.ua/Review/52648522).
Ухвалою Іршавського районного суду 23.10.2015 у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 про призначення по справі повторної комплексної судово-амбулаторної психолого-психіатричної експертизи - відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/52648522).
Згідно висновку фахівця № 10 від 05.11.2015, складеного фахівцем у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_8 (а.с. 148-151 т. 1), висновок судово-психіатричного експерта від 29.07.2015 № 580 складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог. Недотримані процесуальні вимоги щодо роздільного наведення результатів досліджень, зроблених експертами двох різних експертних галузей (судово-психіатричними експертами та психологом - судовим експертом). Має місце вихід експертів за межі своїх спеціальних знань. Проведене дослідження є неповним (не витребувані відомості про психіатричний та наркологічний облік підекспертної, не проаналізовані пояснення свідків, в недостатньому обсязі зібраний суб`єктивним анамнез). Повністю відсутня мотивувальна частина з обґрунтуванням експертних висновків. Психіатричний діагноз, встановлений експертами, не відповідає чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду (а.с. 148-151 т. 1). 
Згідно з експертним дослідженням лікаря судово-психіатричного експерта та психолога-експерта судового від 04.03.2016 № 5 (а.с. 161 - 167 т. 1), виконаного лікарями судово-психіатричним експертом Ревенок О.А. та психологом-експертом Радзевіловою О.В., на момент проведення дослідження та на час укладання договору дарування 10.05.2007 ОСОБА_1 виявляла ознаки психічного захворювання у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з психо-органічним синдромом, інтелектуально-мнестичним зниженням ([F 07.9] у відповідності до Міжнародної класифікації психічних та поведінкових розладів 10-го перегляду).
На теперішній час для ОСОБА_1 характерні: слабодухість, ригідність, вразливість, фіксованість на негативних переживаннях, певна тривожність, комформність у суб`єктивно складних ситуаціях, невпевненість, пасивність, що у поєднанні з інтелектуально-мнестичним зниженням може проявлятись як керованість та порушення прогностичних функцій у суб`єктивно складних ситуаціях.
З урахуванням психологічних особливостей ОСОБА_1 , що притаманні їй на даний час, не виключено існування у неї ознак проблемного волевиявлення, обумовленого психогенною ситуацією на період укладання правочину (договір-дарування від 10.05.2007).
Висновки, зроблені фахівцем ОСОБА_8 щодо недоліків при проведенні комплексної судової психолого-психіатричної експертизи ОСОБА_1 , мають достатнє обґрунтування. Наведені фахівцем недоліки можуть бути виправленими в умовах проведення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи.
При проведенні комплексної судової психолого-психіатричної експертизи ОСОБА_1 психологом - експертом судовим не було досліджено можливого впливу психотравмуючої ситуації на волевиявлення ОСОБА_1 під час вчинення правочину (договір дарування 10.05.2007 року). Не були надані відповіді на наступні суттєві для з`ясування обставин справи питання, а саме:
- який психологічний та емоційний стан притаманні ОСОБА_1 трівні на період укладання договору дарування 10.05.2007 року?
- чи містяться у характері зазначеної ситуації (укладання договору дарування 10.05.2007) ознаки проблемного волевиявлення, порушення прогностичних функцій, обумовленого важкими соматичним станом, психогенною ситуацією тощо?
Для встановлення факту здатності чи нездатності ОСОБА_1 ни усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладання нею договору дарування від 10.05.2007 необхідно провести по справі повторну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, яка також може відповісти на питання щодо стану, ознак та характеру волевиявлення особи на момент укладання правочину (а.с. 161-167 т.1). 
У вказаному експертному дослідженні від 04.03.2016 № 5 зазначено, що висновок судово-психіатричного експерта Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 29.07.2015 № 580 є неповним (не витребувані відомості про психіатричний та наркологічний облік під експертної, не проаналізовані пояснення свідків, в недостатньому обсязі зібраний суб`єктивний анамнез), необґрунтованим, нечітким, не містить мотивувальної частини з обґрунтуванням експертних висновків, викликає сумніви в його правильності, складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог, має місце вихід експертів за межі своїх спеціальних знань, психіатричний діагноз встановлений експертами, не відповідає чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду (а.с. 161-167 т.1). 
Матеріалами справи встановлено, що на підставі ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 17.03.2016 у даній справі Комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» було проведено 29.04.2016 стаціонарну комісійну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, за результатом якої надано висновок судово-психіатричних експертів № 52 від 29.04.2016 (а.с. 183-199 т. 1).
Цим висновком № 52 від 29.04.2016 установлено, що поверхневе, однобічне та зневажливе відношення експертів до виявлених у ОСОБА_1 під час амбулаторного дослідження 29.07.2015 (висновок від 29.07.2015 № 580) психопатологічних розладів та симптомів, до наданої по справі медичної документації ретельно та докладно, досить обґрунтовано проаналізовано в наданих Висновку фахівця № 10 від 05.11.2015, виконаного ОСОБА_8 , а також у Висновку експертного дослідження №5 від 04.03.2016, виконаного лікарями судово-психіатричними експертами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , тому додаткового аналізу у рамках дійсного дослідження не потребує.
При цьому слід відмітити, що вказуючи (у висновку судово-психіатричного експерта №580 від 29.07.2015) про відсутність у підекспертної психічного захворювання (всупереч вказаному діагнозу: «Органічний розлад особистості та поведінки», психоорганічний синдром), експерти допустили очевидну нечіткість та ввели суд в оману, тому що слід було б вказати на наявність психічного захворювання, яке за думкою експертної комісії не стільки виражено, не досягає того чи іншого рівня і т.д. У підсумкових висновках слід було би вказувати саме про відсутність або наявність тяжкого стійкого психічного розладу (а не про психічне захворювання взагалі), по-перше, а по-друге, привести виявлені на час обстеження психопатологічні розлади до якоїсь чітко визначеної групи психічних розладів за МКХ 10-го перегляду, з послідуючим наданням пояснень відносно свого експертного рішення та ступеню виявлених розладів, їх вплив на вольові, критичні, та когнітивні функції підекспертної особи.
Також істотним недоліком висновку психолого-психіатричної експертизи № 580 від 29.07.2015 є повне ігнорування обставин, при яких укладався спірний договір, відсутність у ньому захищеності як самою підекспертної, так її сина, який проживає разом з нею, однобічність та непродуманість юридичного акту, що і призвело до ситуації, в якій ОСОБА_1 у договорі не захистила будь-яких своїх інтересів.
Не знайшли свого відображення у експертному висновку №580 від 29.07.2015 відомості про нестійкий та незадовільний загально-соматичний стан підекспертної на 10.05.2007, тому як згідно наданої медичної документації, окрім притаманних ОСОБА_1 хронічних захворювань серцево-судинної системи (ІХС, ГБ, Дисциркуляторна енцефалопатія 2ст, прогресуючий тип перебігу), хронічної дихальної недостатності, спірний акт дарування був укладений нею у відрізок часу між гіпертонічними кризами. 
Згідно запису фахівців в амбулаторній картці від 03.05.2007, при амбулаторному зверненні хвора скаржилась на сильний головний біль, запаморочення, «провали у пам`яті», що пов`язувала з перенесеним нервовим стресом. За результатами обстеження, з урахуванням скарг хворої, стан було розцінено як «Гіпертонічний криз. Гіпертонічна хвороба 2 ступеню... Дисциркуляторна енцефалопатія, на тлі гіпертонічної хвороби». Згідно запису від 06.05.2007, під час амбулаторного звернення до фахівців ОСОБА_1 також скаржилась на сильний головний біль, запаморочення, слабкість, безсоння. Стан також було розцінено як «Дисциркуляторна енцефалопатія, 2, прогресуючий тип перебігу, Гіпертонічна хвороба 2 ступеню». Згідно запису фахівців від 22.06.2007, також скаржилась на сильний головний біль, запаморочення, слабкість, «провали в пам`яті». За результатами обстеження стан також було розцінено як «Дисциркуляторна енцефалопатія на тлі гіпертонічної хвороби. Гіпертонічний криз...» Згідно запису фахівців від 14.11.2007, під час огляду скаржилась на частий головний біль, запаморочення, «шуми у голові», «провали у пам`яті». Діагаостичні висновки залишались без змін, і за результатами судово-психіатричного дослідження можливо проведення узагальнення, що по наданим експертам медичним свідченням не має даних про те, що стан ОСОБА_1 на час підписання нею договору дарування, тобто на 10.05.2007, покращувався відносно її станів на 03.05.2007, на 06.05.2007, на 22.06.2007, що вже само по собі ставить під сумнів виваженість, обміркованість та продуманість юридичного вчинку, що є у дійсний час предметом спору та вивчання і пояснює заяви хворої про те, що вона довготривалий час навіть не пам`ятала про вчинений нею акт дарування, бо у скаргах хворої на травень 2007 року чітко визначені не тільки її загально хворобливі зміни, розлади, що були пов`язані з порушенням кровообігу по системам та органам у цілому, а й так звані психопатологічні розлади, що були пов`язані з порушенням її кровообігу мозку та мозковою слабкістю (запаморочення, провали у пам`яті, інтенсивний головний біль). Про це ж свідчать і дані з виписки з карти «амбулаторної сімейної медицини с. Кушниця», згідно якої обстежувана перебувала на лікуванні у вказаному медичному закладі з 03.05.2007, з приводу «Гіпертонічного кризу. Гіпертонічної хвороби 2 ст., ризик високий. Дисциркуляторної енцефалопатії, на тлі гіпертоничної хвороби, у вигляді провалів пам`яті».
Повна відсутність у висновку психолого-психіатричної експертизи № 580 від 29.07.2015 мотивувальної частини, яка є найбільш відповідальним розділом документа, у якому обґрунтовуються експертні висновки, проводяться аналіз та узагальнення отриманих даних, за потреби - диференційна діагностика, не дає можливості вивчити хід думок експертів під час проведення дослідження, який привів їх до формулювання висновків, і не дає можливості з`ясувати, яким чином відповіді на поставлені перед ними питання випливають із проведених ними досліджень. Причому це стосується як психіатричної, так і психологічної частини. Вказане порушує базові законодавчі вимоги щодо обґрунтованості відповідей у висновку експерта (ч. З ст. 53, ст. 66, ч. З ст. 147 ЦПК Украйни, ст. 12 Закону України «Про судову експертизу»). 
Колегія суддів із урахуванням наведеного, даних Висновку фахівця № 10 від 05.11.2015, Висновку експертного дослідження №5 від 04.03.2016, Висновку судово-психіатричних експертів № 52 від 29.04.2016, відхиляє висновок експерта Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 29.07.2015 № 580, оскільки такий є неповним, необґрунтованим, не містить мотивувальної частини з обґрунтуванням експертних висновків, складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог, та суперечить іншим матеріалам справи. 
Згідно з Висновком судово-психіатричних експертів № 52 від 29.04.2016, складеного 29.04.2016 Комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» за результатами проведеного стаціонарного комплексного судового психолого-психіатричного дослідження (а.с. 183-199 т. 1):
- судові психологи дійшли висновків: 
у ОСОБА_1  на даний час спостерігається зниження інтелектуально-мнестичних процесів до рівня «межова зона» між нормою та дефектом, висока виснажуваність психічних процесів. З інших суттєвих індивідуально-психологічних особливостей слід відмітити підвищену ригідність, яка поєднується з емоціональною лабільністю, фіксованістю на своїх хвилюваннях. Враховуючи відсутність будь-яких виражених травмуючи чинників з 2007 року, а також наявність стресового стану в 2007 році, вказані індивідуально-психологічні особливості у випробуваної були й на 10.05.2007;
ОСОБА_1 , виходячи з виявлених у неї індивідуально-психологічних особливостей, емоційного стану на 10.05.2007, не могла вірно розуміти (усвідомлювати) порядок укладання договору дарування, його оформлення, зміст та наслідки цього договору;
ОСОБА_1 , виходячи з виявлених у неї індивідуально-психологічних особливостей, 10.05.2007 не могла вірно розуміти (усвідомлювати) характер та фактичний зміст власних дій, керувати ними та передбачати їх наслідки.
Проаналізувавши дані, надані відносно підекспертної у матеріалах цивільної справи, з урахуванням свідчень про перебіг її хвороби, наданих у медичній документації, а також даних, які були отримані експртами безпосередньо під час проведення дійсного стаціонарного судово-психіатричного дослідження, комісія експертів-психіатрів дійшла висновку: 
ОСОБА_1  на час укладання договору дарування 10.05.2007 страждала на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Вираженого стійкого органічного (судинного, дісметаболічного генезу) емоційно-лабільного розладу, із значним зниженням когнітивних функцій» (що відповідало діагностичним критеріям рубрики «F06.8» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду). При цьому ступінь вираженості розладів її когнітивних та емоційно-вольових функцій, під час укладання договору дарування 10.05.2007 був настільки виражений, що абсолютно позбавляв її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними підпадала під дію ст. 39 ЦК України).
Враховуючи вищевказане, питання відносно її фізичного стану на 10.05.2007 рік втрачає сенс.
Враховуючи актуальний психічний стан у теперішній час, наявність у неї стійкого психічного розладу у вигляді «Вираженого стійкого органічного (судинного, дісметаболічного генезу) емоційно-лабільного розладу, із значним зниженням когнітивних функцій» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F06.8» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), ОСОБА_1 , потребує додаткових роз`яснень тексту процесуальних документів, матеріалів цивільного провадження, та часу для їх обміркування.
Як така, що страждає на психічний розлад, який суттєво впливає на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може бути визнана судом у дійсний час обмежено дієздатною (ст.36 ЦК України).
Указаний висновок судово-психіатричних експертів № 52 від 29.04.2016, складений Комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» - відповідачем не спростовано належними й допустимими доказами.
ОСОБА_3 та її представник лише вказують на неправильність такого висновку № 52 від 29.04.2016 і його суперечність іншому наявному у справі висновку експерта Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 29.07.2015 № 580, який відхилено судовою колегією з мотивів, що викладені вище. 
Апеляційний суд зауважує, що висновок судово-психіатричних експертів № 52 від 29.04.2016 не містить суперечностей чи протиріч, натомість він повністю спростовує висновок від 29.07.2015 № 580, а відповідачем не доведено належними й допустимими доказами необхідності проведення повторної стаціонарної чи амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи.
Колегія судів зазначає, що при попередньому апеляційному розгляді даної справи ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 17.10.2016 за клопотанням відповідача та її представника  ОСОБА_11  була призначена  повторна стаціонарна комплексна судово-психолого-психіатрична експертиза, виконання якої було доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології (м. Київ). Проте, ця повторна експертиза проведена так і не була - були втрачені матеріали справи, а після відновлення втраченого судового провадження експертиза не була проведена через відсутність в Українському науково-дослідному інституті соціальної та судової психіатрії та наркології стаціонарного відділення.
В подальшому ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10 червня 2019 року клопотання адвоката Ільчука І. М. про призначення повторної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи було задоволено. Проведення експертизи доручено Державній установі «Центр психологічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» м. Київ.
Експертизу проведено не було, оскільки, як зазначалось у роз`ясненнях підстав для повернення матеріалів справи та залишення без виконання ухвали суду про проведення судової експертизи, наданих Державною установою «Центр психологічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» у листі від 31.05.2021 року № 17/01/528, ОСОБА_1 , під час спілкування з нею в телефонному режимі, заперечила проти проведення відносно неї стаціонарної експертизи, погодившись на амбулаторну.
Проте в матеріалах справи взагалі відсутні дані про номер телефону позивачки, а також дані про те, що відомості про її номер телефону надавались вказаній експертній установі. 
Після скасування постанови Закарпатського апеляційного суду від 21.06.2022 в касаційному порядку, при новому розгляді в суді апеляційної інстанції, представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Гецко М.М. зазначав, що висновок судово-психіатричних експертів № 52 від 29.04.2016 усунув усі суперечності, які містив необґрунтований висновок від 29.07.2015 № 580, а підстави для проведення повторної експертизи відсутні.
Представник відповідача - ОСОБА_12 при новому розгляді в суді апеляційної інстанції не заявляв клопотання про проведення повторної стаціонарної чи амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи. 
Посилання на те, що позивачка не хворіла психічними хворобами, оскільки відповідачка, виїжджаючи за кордон на роботу, залишала своїх дітей разом з ОСОБА_1 , не спростовують встановлених обставин, що станом на 10.05.2007 ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Судова колегія відхиляє твердження приватного нотаріуса Іванишинець В. про те, що договір дарування від 10.05.2007 був підписаний позивачкою при повному розумінні ОСОБА_1 умов договору і його наслідків, та позивачка неодноразово, бажаючи укласти договір дарування, попередньо приходила до нотаріальної контори за отриманням консультації щодо пакету документів, необхідних для укладення договору - оскільки такий нотаріус не володіє спеціальними знаннями у сфері психології та психіатрії. До того ж збір відповідних документів не може свідчити про те, що позивачка бажала укласти договір дарування на користь лише своєї дочки. 
Оцінюючи обставини справи у сукупності, апеляційним судом встановлена абсолютна неспроможність ОСОБА_1 розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення договору дарування від 10.05.2007.
Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, (п.п.1, 3, 4 ст. 376 ЦПК України) слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким Позов ОСОБА_1 - задовольнити, визнавши недійсним договір дарування від 10.05.2007 . 
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.1,3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Гецка Михайла Михайловича, що діє від імені позивачки ОСОБА_1 , - задовольнити. 
Рішення Іршавського районного суду від 12 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 - задовольнити. 
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 91,60 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки кадастровий номер 2121985201:02:001:0004 загальною площею 0,25 га, що розташована на території Кушницької сільської ради, укладений 10 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Іршавського нотаріального округу Іванишинець В.І., зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №1729.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 08 червня 2023 року.

Головуюча

Судді