ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3203/23 Справа № 191/2801/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді  – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та трьох процентів річних, –

                                                         В С Т А Н О В И В:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та трьох процентів річних.
В обґрунтування позову заявник посилався на те, що 12.08.2012 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, що письмово підтверджується розпискою від 12.08.2012 року, в якій вказано: «Я ОСОБА_3 винна ОСОБА_2 2200 грн. Зобов`язуюсь повернути в жовтні 2012 року».
06 жовтня 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, що письмово підтверджується розпискою від 06.10.2012 року в якій вказано: «Я ОСОБА_4 паспорт НОМЕР_1 виданий Синельниківським РВ УМВС взяла у ОСОБА_2 1840 (одна тисяча вісімсот сорок доларів США) для закупівлі товарів, на три місяці. Розписка складена у присутності свідків: ОСОБА_5 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Синельниківським РВУМВС 04.11.1999 р., АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 паспорт НОМЕР_3 , виданий Синельниківським РВУМВС України в Дніпропетровській області 17 червня 1977 р.».
05 листопада 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, що письмово підтверджується розпискою від 05.11.2012 року, в якій вказано: « Я ОСОБА_3 ОСОБА_1 паспорт серії НОМЕР_1 взяла в борг у ОСОБА_2 для ремонту будинку – 8700 (вісім тисяч сімсот гривень). Зобов`язуюсь повернути до 1 грудня 2012 р.». Розписка написана у присутності свідків, які підтверджують отримання відповідачем грошей в борг від позивача: ОСОБА_5 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Синельниківським РВУМВС 04.11.1999 р., АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 паспорт НОМЕР_3 , виданий Синельниківським РВУМВС України в Дніпропетровській області 17 червня 1977 р.».
10 січня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, що письмово підтверджується розпискою від 10.01.2013 року, в якій вказано: «Я ОСОБА_1 паспорт НОМЕР_1 взяла в борг 1800 (тисячу вісімсот грн.) для споживчих цілей до 15.01.2013р.».
У зв`язку з одруженням ОСОБА_3 змінила своє прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .
Позивач зазначив, що він наддав відповідачу в борг за вищевказаними розписками грошові кошти в розмірі 12 700,00 грн. та 1 840,00 доларів США.
Офіційний курс гривні щодо долара США станом на 13.01.2020 року складав 23,9677 грн. за 1 долар США. Отже, гривневий еквівалент суми 1 840,00 доларів США станом на 13.01.2020 року складав 44 100,57 грн.
Враховуючи, що за розписками від 12.08.2012 року, 06.10.2012 року, 05.11.2012 року, 10.01.2013 року настали реальні договірні правовідносини, за якими відповідач отримала від позивача позику, позивач вважав, що зазначені розписки є договорами позики.
Згідно наданих відповідачем розписок, строк виконання договорів закінчився: по розписці від 12.08.2012 року на суму 2 200,00 грн. – 12.10.2012 року; по розписці від 06.10.2012 року на суму 1 840,00 доларів США – 06.01.2013 року, по розписці 05.11.2012 року на суму 8 700,00 грн. – 01.12.2012 року; по розписці від 10.01.2013 року на суму 1 800,00 грн. – 15.01.2013 року.
У встановлені договорами позики строки та до цього часу відповідач позичені грошові кошти не повернула.
Крім того, позивач зазначав, що на підставі статті 625 ЦК України боржник повинна повернути йому 3% річних від простроченої суми, що складає: по розписці від 12.08.2012 року на суму 2 200,00 грн.: 2 200,00 (сума боргу) х 3 % х 2649 (кількість днів прострочення) / 365 = 479,00 грн.; по розписці від 06.10.2012 року на суму 1 840,00 доларів США: 1 840,00 (сума боргу) х 3 % х 2563 (кількість днів прострочення) / 365 = 387,61 доларів США (що станом на 13.01.2020 року еквівалентно 9 290,12 грн.); по розписці 05.11.2012 року на суму 8 700,00 грн.: 8 700,00 (сума боргу) х 3 % х 2599 (кількість днів прострочення ) / 365 = 1 858,46 грн.; по розписці від 10.01.2013 року на суму 1 800,00 грн.: 1 800,00 (сума боргу) х 3 % х 2554 (кількість днів прострочення) / 365 = 377,85 грн.
Ураховуючи викладене, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача на його користь: суму боргу за договорами позики від 12.08.2012 року в розмірі 2 200,00 грн., від 06.10.2012 року в розмірі 1 840,00 доларів США, від 05.11.2012 року в розмірі 8 700,00 грн., від 10.01.2013 року в розмірі 1 800,00 грн.; 3 % річних від простроченої суми боргу за договорами позики від 12.08.2012 року в розмірі 479,00 грн., від 06.10.2012 року в розмірі 387,61 доларів США, від 05.11.2012 року в розмірі 1 858,46 грн., від 10.01.2013 року в розмірі 377,85 грн.

Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.07.2020 року позовні вимоги задоволено.
Сягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики від 12.08.2012 року в розмірі 2 200,00 грн., від 06.10.2012 року в розмірі 1 840,00 доларів США, від 05.11.2012 року в розмірі 8 700,00 грн., від 10.01.2013 року в розмірі 1 800,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних від простроченої суми боргу за договорами позики від 12.08.2012 року в розмірі 479,00 грн., від 06.10.2012 року в розмірі 387,61 доларів США, від 05.11.2012 року в розмірі 1 858,46 грн., від 10.01.2013 року в розмірі 377,85 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявила вимогу про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в позові.
В обґрунтування скарги відповідач посилалася на те, що взявши у позивача в оренду кафе, між сторонами фактично склалися орендні відносини. Через деякий час позивач почав вимагати більшу суму коштів в якості орендної плати, аніж це було обумовлено спочатку, проте вона не мала можливості оплачувати нову орендну плату, у зв`язку з чим довелося розірвати орендні відносини. Внаслідок цього позивач почав погрожувати їй та її сім`ї фізичною розправою.
Також відповідач посилалася на те, що будь-яких розписок позивачу вона не складала, а надані в якості доказів копії розписок їй не належать.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача – без задоволення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа та смс-повідомлень.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що 12.08.2012 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, що письмово підтверджується розпискою від 12.08.2012 року, в якій вказано: «Я ОСОБА_3 винна ОСОБА_2 2200 грн. Зобов`язуюсь повернути в жовтні 2012 року» (а.с.14).

06 жовтня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, що письмово підтверджується розпискою від 06.10.2012 року в якій вказано: «Я ОСОБА_4 паспорт НОМЕР_1 виданий Синельниківським РВ УМВС взяла у ОСОБА_2 1840 (одна тисяча вісімсот сорок доларів США) для закупівлі товарів, на три місяці. Розписка складена у присутності свідків: ОСОБА_5 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Синельниківським РВУМВС 04.11.1999 р., АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 паспорт НОМЕР_3 , виданий Синельниківським РВУМВС України в Дніпропетровській області 17 червня 1977 р.» (а.с.13).

05 листопада 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, що письмово підтверджується розпискою від 05.11.2012 року, в якій вказано: « Я ОСОБА_3 ОСОБА_1 паспорт серії НОМЕР_1 взяла в борг у ОСОБА_2 для ремонту будинку – 8700 (вісім тисяч сімсот гривень). Зобов`язуюсь повернути до 1 грудня 2012 р.». Розписка написана у присутності свідків, які підтверджують отримання відповідачем грошей в борг від позивача: ОСОБА_5 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Синельниківським РВУМВС 04.11.1999 р., АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 паспорт НОМЕР_3 , виданий Синельниківським РВУМВС України в Дніпропетровській області 17 червня 1977 р.» (а.с.12).

10 січня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, що письмово підтверджується розпискою від 10.01.2013 року, в якій вказано: « Я ОСОБА_1 паспорт НОМЕР_1 взяла в борг 1800 (тисячу вісімсот грн.) для споживчих цілей до 15.01.2013 р.» (а.с.11).

За змістом наданих позивачем письмових розписок, останній надав відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 12 700,00 грн. та 1 840,00 доларів США.

У зв`язку з одруженням ОСОБА_3 змінила своє прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 (а.с.22а).

Офіційний курс гривні щодо долара США станом на 13.01.2020 року складає 23,9677 грн. за 1 долар США. Отже, гривневий еквівалент суми 1 840,00 доларів США станом на 13.01.2020 року складає 44 100,57 грн.

Згідно наданих відповідачем розписок, строк виконання договорів закінчився: по розписці від 12.08.2012 року на суму 2 200,00 грн. – 12.10.2012 року; по розписці від 06.10.2012 року на суму 1 840,00 долларів США – 06.01.2013 року, по розписці 05.11.2012 року на суму 8 700,00 грн. – 01.12.2012 року; по розписці від 10.01.2013 року на суму 1 800,00 грн. – 15.01.2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено існування між сторонами договірних правовідносин, що виникли на підставі розписок від 12.08.2012 року, від 06.10.2012 року, від 05.11.2012 року, від 10.01.2013 року, натомість відповідач не довів повернення суми позики у строки, передбачені договорами. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України боржник повинен повернути позивачу 3 % річних від простроченої суми.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.

Встановивши факт існування між сторонами договірних правовідносин, а також факт невиконання позичальником своїх зобов`язань із повернення суми позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договорами позики.

Оригінали договорів позики були оглянуті під час розгляду справи в суді першої інстанції, водночас до відзиву на апеляційну скаргу позивач додав оригінали розписок від 12.08.2012 року, від 06.10.2012 року, від 05.11.2012 року, від 10.01.2013 року, які залучені до матеріалів справи.

Доказів належного виконання зобов`язань за договорами позики відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не виникло правовідносин позики та ОСОБА_1 не отримувала будь-які кошти від ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки договори позики містять паспортні дані позичальника, суму боргу, напис позичальника про отримання коштів, підписи сторін, тощо.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала факт видачі нею розписок, проте на підтвердження цих доводів не подавала відповідного клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що взявши у позивача в оренду кафе, між сторонами фактично склалися орендні відносини, які в подальшому було розірвано через збільшення орендної плати, внаслідок чого позивач почав погрожувати їй та її сім`ї фізичною розправою, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки зазначене не стосується обставин цієї справи.

Таким чином, апелянт не надала суду доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається в апеляційній скарзі як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, стягуючи 3 % річних від простроченої суми боргу обґрунтовано керувався даною нормою та вважав що з відповідача підлягають стягненню 3% річних за порушення грошового зобов`язання та суд першої інстанції правильно застосував положення частини другої статті 625 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, –

                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2023 року.

Судді: