ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/238/23 Справа № 191/2383/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Костеленко Я. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
       головуючого                Лаченкової О.В.
       суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
       при секретарі                Піменовій М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2022 року 
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном, -

ВСТАНОВИЛА:
       В липні 2021 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном.
       В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що будинок АДРЕСА_1 належить йому на підставі договору дарування житлового будинку від 02 липня 2019 року. Будинок позивачу подарував батько ОСОБА_2 , який володів вищезазначеним нерухомим майном з 1990 року на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок. Відповідно Акту обстеження сім`ї від 25.06.2019 року відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але фактично не проживає за вказаною адресою з 2013 року по теперішній час. Добровільно здійснити зняття з реєстрації місця проживання відповідач відмовляється. В свою чергу відповідач, який не проживає за вищевказаною адресою, втратив право на користування житловим приміщенням внаслідок його відсутності понад один рік. Оскільки за вказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, чим об`єктивно порушуються права позивача, тому він змушений звернутися за захистом до суду.
       У зв`язку з вищенаведеним просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме буд. АДРЕСА_1 .
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено.
       Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2022 року ОСОБА_1 просить скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2022 року та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову; стягнути судові витрати.
       Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2022 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори Мельниковим О.Ж., 02 липня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-1458, належить житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 172246428 від 02.07.2019 року.
       Також в судовому засіданні досліджені матеріали цивільної справи №191/2906/19, провадження №2/191/754/19, а саме: (а.с.5) акт обстеження сім`ї від 25.06.2019 року, складений комісією у складі: старости ОСОБА_3 , соціального працівника ОСОБА_4 , інспектора з міграційної роботи ОСОБА_5 , з якого вбачається, що в житловому будинку: розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований, зокрема, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але фактично не проживає за місцем реєстрації з 2013 року; (а.с.41) довідка 3-ДПРЧ ГУ ДСНС України у Запорізькій області №392 від 04.10.2019, в якій зазначено, що відповідач ОСОБА_1 працює в 3-ДПРЧ ГУ ДСНС України у Запорізькій області на посаді підмінного водія з 1996 року; (а.с. 132-134) рішення Синельниківського міськрайонного суду від 03.02.2021, яким було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном; (а.с.203) постанова Дніпровського апеляційного суду від 08.06.2021 року, якою рішення Синельниківського міськрайонного суду від 03.02.2021 року було скасовано лише з тих підстав, що позивач ОСОБА_2 коли став власником будинку звернувся до суду з позовом передчасно, а саме в період, який не минув понад один рік, передбачений ст.405 ЦК України.
       Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
       Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
       Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства.
       Згідно зі ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
       Згідно ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
        У суді першої інстанції встановлено,що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 з 2013 року, однак в будинку фактично не проживав і не проживає, його особисті речі в цьому житловому будинку відсутні.
        Будь-яких інших обставин не встановлено , які б свідчили про те, що відповідачу створюються перешкоди у проживанні в цьому будинку. Крім того, даний факт був підтверджений представником відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні. Отже, той факт, що відповідач не користується житлом, є його особистим вибором.
       Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з моменту реєстрації місця проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 з 2013 року відповідач ОСОБА_1 в цьому будинку не проживає і житловим приміщенням в будинку не користується. Натомість, його постійним місцем проживання є м.Запоріжжя, що підтверджується належними і допустимими доказами.
       Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
       Житлове приміщення , яке вони мають право займати, визначається його власником.
       Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без повалених причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що проживання відповідача в іншому населеному пункті і те, що він має постійне місце роботи в м.Запоріжжі не можуть бути враховані судом як поважні причини відсутності за місцем реєстрації, оскільки це не перешкоджало відповідачу періодично користуватися житловим приміщенням в цьому будинку та приймати участь в витратах по його утриманню. Також факт проживання відповідача в м.Запоріжжі не спростовує ті факти, що він в жодний спосіб не користувався житлом з 2013 року і між ним та власником будинку склався певний порядок користування житловим приміщенням. Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що між ним та власником житла була досягнута домовленість відносно відсутності відповідача в житловому приміщенні.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на норму ст.71 ЖК України є необґрунтованим, оскільки він не є наймачем житла і спірні правовідносини врегульовані саме нормами Цивільного кодексу.
       Вимоги про виселення позивачем не заявлялись, крім того, відповідач ніколи не проживав в спірному житловому приміщенні. Оскільки відповідач не є власником або співвласником цього житлового приміщення, тому заперечення відповідача про те, що його не можуть виселити без надання іншого житлового приміщення, на увагу не заслуговують.
       Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про втрату відповідачем інтересу до цього житлового приміщення, оскільки до моменту виникнення спору відповідач ні в якій спосіб не намагався користуватися житловим приміщенням
       З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню як обґрунтовані та підтверджені належними і допустимими доказами.
       Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням.
       Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
       Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідач не проживає у даному будинку більше одного року без поважної причини.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відсутність його в будинку викликана конфліктом із братом і батьком, а також працевлаштуванням у м.Запоріжжі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки це не перешкоджало відповідачу періодично користуватися житловим приміщенням в цьому будинку та приймати участь у витратах на його утримання.
       Судом не встановлено, а ОСОБА_1 не доведено, що ОСОБА_2 чинив йому перешкоди у користуванні будинком.
       Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з моменту реєстрації (з 2013 року) місця проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 не проживав і житловим приміщенням в будинку не користувався.
       Відповідачем не надано суду доказів того, що між ним та власником житла була досягнута домовленість відносно відсутності відповідача в житловому приміщенні. До моменту виникнення спору відповідач ні в якій спосіб не намагався користуватися житловим приміщенням.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що право позивача не може бути захищено шляхом визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, так як набувши у власність майно позивач знав про реєстрацію в ньому відповідача -члена сім`ї колишнього власника, який не має іншого житла, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач не є наймачем житла і спірні правовідносини врегульовані саме нормами Цивільного кодексу.
       Вимоги про виселення позивачем не заявлялись, крім того, відповідач ніколи не проживав в спірному житловому приміщенні. Оскільки відповідач  ОСОБА_1 не є власником або співвласником цього житлового приміщення, тому доводи відповідача про те, що його не можуть виселити без надання іншого житлового приміщення, не заслуговують на увагу.
       Позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, відповідач, для кого позивач є братом, понад один рік не проживає у будинку, де він зареєстрований, не користується ним, не несе витрат на його утримання, не є членом сім`ї позивача. Реєстрація місця проживання є лише фактом, що підтверджує місце знаходження особи, і жодним чином не впливає на володіння нерухомістю. Позивач як власник житла має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування належним йому майном.
       Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом є законним та пропорційним заходом, який переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки відповідач ніколи не проживав у спірному будинку, не ніс відповідних витрат на його утримання, а тому його інтереси, як особи, яка зареєстрована у спірному житловому будинку, у межах цих правовідносин не мають перевагу, так як не призведе до втрати ним житла.
       Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі №442/8188/19 (провадження № 61-12854 св 22).
       Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  -залишити без задоволення.
       Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2022 року - залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя                                                        О.В.Лаченкова

       Судді                                                                        В.С.Городнича

                                                                               М.Ю.Петешенкова