Постанова                              
Іменем України                                  
 
10 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 442/8640/18 
провадження № 61-4722св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І.А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал банк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року, ухвалене                у складі судді Павлів З. С., та постанову Львівського апеляційного суду         від 20 січня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року Акціонерне товариство «Універсал Банк»                        (далі - АТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі - АТ «ТАСКОМБАНК»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором.
 
Позовну заяву мотивувало тим, що 30 квітня 2008 року між банком                     і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 034-2008-1358, за умовами якого позичальник отримав 70 000,00 доларів США зі сплатою 12,45 % річних, строком до 10 квітня 2038 року. За користування коштами понад встановлений строк нараховується процентна ставка в розмірі 37,35 % річних.
 
Із метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором 30 квітня 2008 року, між банком і ОСОБА_2 укладений договір поруки № 034-2008-1358-Р, між банком і ОСОБА_3   укладений договір поруки № 034-2008-1358-Р/1, між банком і ОСОБА_4 укладений договір поруки № 034-2008-1358-Р/2.
 
ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не виконав, у результаті чого станом на 01 листопада 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 46 253,30 доларів США, з яких: 9 90,72 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом, 42 642,89 доларів США - сума дострокового стягнення кредиту, 2 470,11 доларів США - проценти, 149,58 доларів США - підвищені проценти.
 
АТ «ТАСКОМБАНК» просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 253,30 доларів США.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області                     від 18 липня 2019 року у задоволенні позову ПАТ «Універсал банк» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після направлення банком 23 вересня 2010 року вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, строк дії кредитного договору був достроково припинений на 31-й день з дня отримання цієї вимоги  позичальником. Порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. Крім цього, відповідач, починаючи з 23 вересня 2010 року вніс на поточний рахунок банку на погашення кредиту кошти на загальну суму 60 089,49 доларів США, що значно перевищує суму ціни позову - 46 253,30 доларів США.   
 
Короткий зміст постанов судів апеляційної та касаційної інстанцій
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» задоволено частково, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 липня        2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов АТ «Універсал Банк» задоволено частково. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 253,30 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що банк направив 23 вересня 2010 року повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то позовні вимоги, заявлені банком до поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                                є безпідставними, у зв`язку з тим, що порука припинилася. 
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти                          у добровільному порядку не повернуто, а також беручи до уваги норму частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, касаційну скаргу АТ «Універсал Банк» залишено без задоволення (провадження № 13988св20).
Постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року у частині вирішення позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1  скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до апеляційного суду.
У решті постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року залишено без змін.
 
Частково скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції у частині  позовних вимог, заявлених до позичальника ОСОБА_1 , касаційний суд вказав, що суди не встановили обставин, що свідчать про виконання боржником вимоги банку від 23 вересня 2010 року. Вказав, що банк використав право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, як передбачено пунктом 5.2.5 кредитного договору, шляхом направлення вказаної вимоги. При цьому не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12,  від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц                               та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.  
 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що після зміни строку виконання основного зобов`язання позичальник вносив грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, що встановлено судом першої інстанції, та не перевірив, яка сума сплачена і чи існує                            у ОСОБА_1 заборгованість за цим договором з урахуванням встановлених судами фактичних обставин справи.
Відповідно до розрахунку заборгованості банк продовжив нараховувати та просив стягнути заборгованість за процентами, у тому числі з часу направлення вимоги до часу звернення до суду з цим позовом,                         а апеляційний суд помилково вважав наявними підстави для їх задоволення у повному обсязі.
З урахуванням вказаного, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про стягнення заборгованості у заявленому банком розмірі, оскільки не встановив усіх обставин справи, від яких залежить правильне її вирішення. Зокрема не з`ясував наявність/відсутність заборгованості за кредитним договором з урахуванням зміни строку виконання кредитного договору та сплачених позичальником після цього грошових коштів, а саме:                               не встановив, яку суму грошових коштів позичальник сплатив на виконання умов кредитного договору, після зміни банком строку дії договору,                       та з урахуванням нарахованого банком розміру заборгованості -                             67 411,92 доларів США, не з`ясував, чи існує у позичальника на час звернення банку з цим позовом заборгованість за кредитним договором.
 
Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову, пред`явленого до поручителів, суд касаційної інстанції вказав, що встановивши, що банк направив повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту 23 вересня 2010 року і протягом шести місяців з дати зміни строку виконання кредитного договору вимоги до поручителів не пред`явив, апеляційний суд дійшов правильних висновків про припинення поруки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .  
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 20 січня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК», залишено без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 
від 18 липня 2019 року у частині вирішення позовних вимог АТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК», до ОСОБА_1 про відмову в задоволенні позову залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що позивач 23 вересня 2010 року направив ОСОБА_1 вимогу, якою вимагав від позичальника сплатити протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення зобов`язань. У разі невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги.
 
Крім того, встановив, що після зміни строку виконання основного зобов`язання, ОСОБА_1 у період з 10 листопада 2010 року по 10 жовтня 2018 року вніс грошові кошти у сумі 72 895,21 доларів США, у рахунок погашення залишку за кредитом у сумі 64 555,68 доларів США.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даний час відсутня заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 30 квітня                   2008 року № 034-2008-1358 та вважав, що за таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог                                АТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК»,                          до ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2022 року АТ «ТАСКОМБАНК» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 рокута постанову Львівського апеляційного суду             від 20 січня 2022 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня         2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20).
Вважає помилковими посилання суду апеляційної інстанції на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду               від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.
 
Суд порушив норми процесуального права, оскільки не дослідив всі зібрані     у справі докази, не надав їм правової оцінки.
Зокрема, суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам представника банку про те, що позичальнику 28 вересня 2018 року вперше направлено вимогу позичальнику ОСОБА_1 .
Крім того, заявник вказує, що вимога від 23 вересня 2010 року                           є недопустимим доказом. Суд апеляційної інстанції з порушенням порядку надання та отримання доказів у справі прийняв до уваги копію вимоги                від 23 вересня 2010 року. 
Позичальник після отримання вимоги від 23 вересня 2010 року здійснював оплату кредиту, відповідно до умов договору. Враховуючи щомісячні погашення кредиту позичальником, банк не мав права достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, тому досудова вимога від 23 вересня           2010 року втратила чинність внаслідок істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.
 
Доводи особи, яка подала відзиви на касаційну скаргу
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу банку залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 
2019 рокута постанову Львівського апеляційного суду від 20 січня 
2022 року - без змін, як такі, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2022 відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.
 
У листопаді 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року справу призначено до розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22). 
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі за позовом ПАТ «ТАСКОМБАНК» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
30 квітня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3034-2008-1358, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 70 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,45 % річних, на строк до 10 квітня       2038 року. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно з умовами цього договору.
 
Відповідно до пункту 2.4 кредитного договору погашення основної суми боргу та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів. Позичальник зобов`язується щомісяця в дату погашення щомісячних платежів здійснювати їх погашення шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми коштів на поточний рахунок, відкритий згідно з пунктом 2.1.3 цього договору.
 
Пунктом 5.2.5 кредитного договору передбачено, що сторони погодили, що                    у випадку настання будь-якої з обставин, вказаних нижче, та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.
 
На забезпечення належного виконання умов кредитного договору 30 квітня  2008 року укладено договори поруки між банком і ОСОБА_2                     № 034-2008-1358-Р; між банком і ОСОБА_3 - № 034-2008-1358-Р/1; між банком і ОСОБА_4 - № 034-2008-1358/Р2. 
 
Крім цього, на забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком                          і ОСОБА_1 30 квітня  2008 року укладено договір іпотеки.
 
У зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком, що зроблений банком, станом на 01 листопада 2018 року становить 46 253,30 доларів США, із яких: 990,72 доларів США - прострочена заборгованість                                      за кредитом, 42 642,89 доларів США - заборгованості за кредитом,                2 470,11 доларів США - проценти, 149,58 доларів США - підвищені проценти/пеня.  
 
23 вересня 2010 року банк направляв ОСОБА_1 вимогу № 034-317,           з якої вбачається, що станом на дату цієї вимоги розмір заборгованості зі сплати кредиту та нарахованих процентів за кредитним договором становить 67 411,92 доларів США, із яких: 583,32 доларів США прострочена заборгованість за процентами, 64 361,24 доларів США - строкова сума заборгованості за кредитом, 2 467,36 доларів США - проценти, нараховані за користування кредитними коштами. Крім того, за порушення виконання зобов`язань за кредитним договором банк нарахував пеню. На підставі викладеного та беручи до уваги значний строк невиконання зобов`язань за кредитним договором, банк вимагає від позичальника сплатити протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення зобов`язань.
У разі невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги, і банк буде вимушений стягнути всю суму кредиту     у примусовому порядку з покладенням на боржника витрат, пов`язаних зі сплатою державного мита та виконавчим провадженням. При цьому примусове стягнення заборгованості буде здійснюватися за рахунок усього майна, що належить боржнику на даний момент та/або буде належати йому у майбутньому, в тому числі на праві спільної власності.
 
Судом не встановлено обставин, що свідчать про виконання боржником вимоги банку від 23 вересня 2010 року.
 
Після зміни строку виконання основного зобов`язання, ОСОБА_1                            у період з 10 листопада 2010 року по 10 жовтня 2018 року вносив грошові кошти у сумі 72 895,21 доларів США у рахунок погашення залишку за кредитом у сумі 64 555,68 доларів США.
 
25 вересня 2018 року у зв`язку з несплатою позичальником заборгованості за кредитом і нарахованих процентів банк направив ОСОБА_1 ,                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вимоги про негайну сплату простроченої заборгованості за кредитним договором, процентів та штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язань.  
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга АТ «ТАСКОМБАНК» не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції вказаним вимогам закону відповідають, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
 
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.
 
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
 
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами               (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 05 квітня 2023 року           у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Установлено, що вимог згідно зі статтею 625 ЦК України банк до позичальника не заявляв.
 
Отже, суди попередніх інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що пред?явивши 23 вересня 2010 року до позичальника досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов?язань за кредитним договором (частина друга статті 1050 ЦК України), а тому відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню до закінчення строку дії кредитного договору.
 
Таким чином, ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого                           є АТ «ТАСКОМБАНК», використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та штрафних санкцій за порушення умов договору.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що станом на 23 вересня 2010 року, тобто на момент пред`явлення вимоги до позичальника за кредитним договором від 30 квітня 2008 року № 034-2008-1358 у ОСОБА_1 існувала заборгованість у сумі 67 411,92 доларів США, із яких:                             538,32 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом;                       64 361,24 доларів США - строкова сума заборгованості за кредитом; 2 467,36 доларів США - проценти, нараховані за користування кредитом.
 
Оскільки після зміни строку виконання основного зобов`язання            ОСОБА_1 у період з 10 листопада 2010 року по 10 жовтня 2018 року вніс грошові кошти у сумі 72 895,21 доларів США у рахунок погашення залишку за кредитом у сумі 67 411,92 доларів США, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що на час звернення банку до суду з цим позовом у ОСОБА_1 відсутня заборгованість за кредитним договором від 30 квітня 2008 року № 034-2008-1358.
 
Посилання АТ «ТАСКОМБАНК» як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20) щодо порядку нарахування процентів та права на нарахування процентів, колегія суддів зазначає таке.
 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 123 постанови від 18 січня            2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-80гс20) вказала, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів.
 
Однак, згодом, у пункті 140 постанови від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду уточнила вказаний вище висновок таким: «У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором». 
При цьому у пункті 146 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого            у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року                у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) наголосила на тому, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
 
Таким чином, твердження заявника про необхідність нарахування процентів за «користування кредитом» по день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитного договору не ґрунтуються на нормі закону. Колегія суддів підкреслює, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту після прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі, визначеному законом або договором (частина друга статті 625 ЦК України).
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції з порушенням порядку надання та отримання доказів у справі прийняв до уваги копію вимоги про дострокове повернення кредиту у повному обсязі від 23 вересня 2010 року, долучену до матеріалів справи, колегія судів до уваги не бере, оскільки у судовому засіданні 20 січня 2022 року суд апеляційної інстанції розглянув клопотання представника банку про витребування оригіналу цієї вимоги та відмовив у його задоволенні з тих підстав, що оригінал цього письмового доказу досліджено у суді першої інстанції.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» залишити без задоволення.
 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області                   від 18 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду               від 20 січня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                              І. А. Воробйова
 
                                                                                                          Б. І. Гулько
 
                                                                                                           Г. В. Коломієць
 
                                                                                                          Р. А. Лідовець