УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №294/97/20 Головуючий у 1-й інст. Лесько М.О. 
Категорія 66 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря судового засідання Кузьменко А.О.
з участю сторін 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 06 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Лесько М.О.
у цивільній справі № 294/97/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом. Просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вирішити питання судових витрат. В обґрунтування поданого позову зазначала, що право власності на спірний будинок вона набула на підставі договору купівлі – продажу. Відповідач є колишнім чоловіком позивача, зареєстрований в будинку, але не проживає в ньому. Реєстрація відповідача в будинку перешкоджає позивачеві вільно володіти, користуватись та розпоряджатись ним, користуватись пільгами, а також позивач несе зайві витрати по сплаті комунальних послуг та інших платежів.
Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 06 вересня 2022 року позов задоволено повністю. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .
Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір розмірі 840,80 грн. 
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було направлено йому судових повісток і не було взято до уваги, що в країні запроваджений воєнний стан. Вказує, що в обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що вона являється належним власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Але не вказала, що вона є колишньою дружиною апелянта та даний будинок відноситься до їхнього спільно набутого майна в період шлюбу, так як був придбаний за кошти апелянта та зареєстрований за позивачкою згідно договору купівлі-продажу від 13.09.2001р. Вказує, що після розірвання шлюбу позивачка обіцяла повернути йому кошти, які він витратив на купівлю цього будинку, але не повернула та шляхом введення суду в оману не повідомила про те, що цей будинок відноситься до спільно набутого майна подружжя. А тому вона немає права позбавляти його права користування будинком без вирішення його поділу, враховуючи презумпцію рівності часток подружжя. На думку апелянта, позивачкою не надано суду жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів щодо всіх обставин справи, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі. Крім того вказує, що сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього приміщення.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24378814 від 06.11.2009, житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить позивачу на підставі договору купівлі – продажу АЕВ № 513139 від 13.09.2001, посвідченого приватним нотаріусом Чуднівського районного нотаріального округу Житомирської області Журбей К.В., та зареєстрованого в реєстрі за №2855 (а.с.7).
Згідно довідки № 166/02-31, виданої 17.01.2020 року виконкомом Іванопільської селищної ради Чуднівського району Житомирської області, позивач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , в даному домогосподарстві проживає одиноко (а.с.10).
Згідно довідки № 167/02-31, виданої 17.01.2020 року виконкомом Іванопільської селищної ради Чуднівського району Житомирської області, відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає за даною адресою з 2010 року (а.с.10).
Згідно довідки № 31, виданої 16.01.2020 року Великоп`ятигірським старостинським округом Райгородської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9 на звороті).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову.
При цьому судом враховано, що відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України (надалі по тексту ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідач, будучи зареєстрованим в будинку, чинить перешкоди позивачу у здійсненні її права розпорядження своїм майном, тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що є також одним із способів захисту права власності позивача у справі.
Наявність будь-яких поважних причин непроживання у спірному будинку відповідач не довів та не спростував надані позивачкою докази про тривалу відсутність його в цьому будинку.
Посилання відповідача на примусове виселення його із жилого приміщення також не підтверджено доказами.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, у зв`язку з чим позов підлягав задоволенню.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що спірний будинок є спільним майном подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки він придбаний до реєстрації шлюбу сторонами.
Крім того, суд враховує, що у власності відповідача перебуває інший житловий будинок, придбаний ним 27.05.2000 року за договором купівлі- продажу, посвідченим нотаріально.
Разом з тим, суд першої інстанції помилково визначив спосіб відшкодування судових витрат.
Так, відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних витрат. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті).
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
В даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи (а.с.44).
Проте суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув та помилково стягнув судовий збір з відповідача ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю II групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, що звільнені від його сплати. 
Отже, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом неправильно вирішено питання про розподіл судових витрат.
За таких обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат з постановленням в цій частині нового судового рішення про компенсацію судових витрат за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що відповідає приписам ч.6 ст.141 ЦПК України.
В іншій частині підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 06 вересня 2022 року в частині розподілу судових витрат скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення. 
Компенсувати понесені ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 840,80 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий:                 Судді: