ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4834/23 Справа № 183/4903/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д.І. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року                                                         
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Хартова М. В. на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по зобов`язанню, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого з відповідача стягуються аліменти.
При обговоренні питання фактичного розлучення між нею і відповідачем була досягнута домовленість про поділ сумісно нажитого майна подружжя, набутого за період шлюбу, а саме: автомобіля марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер НОМЕР_1 .
На підтвердження домовленості відповідач ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої, зобов`язався у термін до 01.10.2021 року передати їй грошові кошти в сумі 97 625 грн., вартості частки автомобіля марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаного у період шлюбу.
У зв`язку із невиконанням відповідачем у добровільному порядку взятого на себе зобов`язання, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за зобов`язанням від 08.06.2021 року у загальній сумі 136 685,709 грн., яка складається з: сума основного боргу – 97 625,00 грн.; інфляційного збільшення за період з 01.10.2021 року по 25.07.2022 року - 19 653,38 грн.; трьох відсотків річних з простроченої суми за період з 01.10.2021 року по 25.07.2022 року - 19 407,32 грн.; а також судові витрати у справі, які складаються з витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу.
   Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2023 рокув задоволенні позовних вимог   відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та вихід за межі позовних вимог.
З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначає, що предметом спору між сторонами є не автомобіль марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер НОМЕР_1 , а боргові зобов`язання щодо передачі погодженої суми у розмірі 97 625,00 грн. в рахунок вартості половини автомобіля. При цьому сторони визнають факт придбання автомобіля під час шлюбу і, що він є спільною сумісною власністю подружжя, а також те, що вони досягли згоди з приводу його поділу шляхом передачі відповідачем позивачу грошових коштів в рахунок частини спільного сумісного майна. 
Вважає, що суд першої інстанції застосував норми права про поділ майна подружжя в судовому порядку, які не підлягали застосуванню, оскільки між сторонами вже є домовленість з цього приводу. Наполягає на застосуванні закону, який регулює повернення заборгованості по зобов`язанню.
Представником відповідача надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване. 
Зазначає, що підписана відповідачем заява щодо зобов`язання передати грошові кошти не є договором у розумінні чинного законодавства. Сторони домовились у строк до 01 жовтня 2021 року укласти договір поділу майна подружжя, який так і не був укладений через відмову позивача, а тому відповідач і не передавав останній грошові кошти.
Від ОСОБА_1 надійшли заперечення на цей відзив, в яких вона підтримує свою апеляційну скаргу та зазначає, що позиція відповідача в суді апеляційної інстанції змінилась і він, аргументуючи свою незгоду з позовними вимогами, вводить суд в оману щодо обставин справи. Ще раз звертала увагу, що шлюб між сторонами не розірвано, автомобіль Volkswagen Passat придбано за особисті кошти сторін і вона не збиралась звертатись до суду із позовом про поділ сумісно нажитого майна або укладати із відповідачем договір про поділ майна подружжя. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 136 685,70 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами не укладено договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, а оформлена нотаріальна одностороння заява відповідача ОСОБА_2 не є договором, укладеним між подружжям, а підтверджує лише наявність домовленості, яка передує подальшому письмовому підтвердженню цієї домовленості, тобто - лише попереднім договором про поділ майна та не може свідчити про факт укладення договору. Тому враховуючи відсутність договору між сторонами, суд прийшов до висновку, що у відповідача не виникли зобов`язання у зв`язку з невиконанням умов договору, якого не було укладено.
Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та суперечить нормам матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено,що 20 вересня 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
Заочним рішенням Сєверодонецького міського суду Луганської області від 17 вересня 2021 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.06.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Шлюб між сторонами не розірвано, що підтвердили самі сторони.
08.06.2021 року ОСОБА_2 оформив нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої зобов`язався передати гроші в сумі 97 625,00 грн., що по курсу відповідає 3 550,00 доларам США, як належну його дружині ОСОБА_1 вартість
частки автомобіля марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаного в шлюбі з нею. Гроші зобов`язується передати до 01 жовтня 2021 року. 
Також сторони не заперечували, що грошові кошти у відповідності до заяви відповідача не були сплачені на користь позивача.
Відповідно до положень ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Таким чином договір про поділ майна подружжя є домовленістю між чоловіком і дружиною про порядок та умови розподілу майна, яке перебуває в їх спільній сумісній власності. Після укладання договору спільне майно розподіляється між подружжям, в результаті чого спільна власність припиняється.
Згідно з вищезгаданою нормою, якщо договір стосується поділу нерухомого майна, він обов`язково має бути нотаріально посвідчений. Водночас законодавство не містить спеціальних норм щодо форми договору, предметом якого не є нерухоме майно.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами вони перебувають у шлюбі, але фактично проживають окремо та мають намір його розірвати. При цьому куплений під час шлюбу автомобіль Volkswagen Passat вирішили розподілити шляхом виплати відповідачем позивачу вартості його частки. На підтвердження такої домовленості подружжя відповідачем нотаріально посвідчено заяву, відповідно до якої відповідач зобов`язався передати гроші в сумі 97 625,00 грн. як належну його дружині ОСОБА_1 вартість частки автомобіля марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаного в шлюбі з нею. Гроші зобов`язався передати до 01 жовтня 2021 року. 
Що стосується істотних умов договору про поділ майна подружжя, то законодавство не врегульовує питання щодо обов`язкових умов для такого договору.
Нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 містить автомобіль- як предмет договору,зазначено обсяг спільного нажитого майна, зазначено яким чином буде здійснюватися передача майна, його вартість та термін передачі коштів. Наявність такої домовленості сторонами підтверджується.
Таким чином така заява є належним доказом наявності домовленості сторін щодо поділу спільно нажитого майна. Заява не містить застережень про те, що в майбутньому з цього приводу передбачається укладання остаточного договору, обов`язковість якого не передбачена діючим законодавством.
Згідно із положеннями ст. 8 СК України у випадку коли особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Відповідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договору та інших правочинів; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інших юридичних фактів.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
На підтвердження позовних вимог позивач надала суду копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 , в якій він взяв на себе зобов`язання передати ОСОБА_1 до 01 жовтня 2021 року гроші в сумі 97 625,00 грн. в рахунок вартості частки автомобіля марки Volkswagen Passat, придбаного в шлюбі з нею. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що така заява є належним та допустимим доказом існування між сторонами договірних відносин щодо розподілу за взаємною згодою спільно нажитого майна в вигляді автомобіля.
Висновок суду першої інстанції, що дана заява не може бути договором про поділ спільного сумісного майна подружжя у розумінні положень ЦК України, а підтверджує тільки наявність попередньої домовленості, яка не породжує юридичних наслідків передбачених зокрема ст. 625 ЦК України, є помилковим.
Строк виконання домовленостей між сторонами закінчився 01 жовтня 2021 року.
Оскільки відповідач на виконання домовленостей не передав позивачеві у визначений сторонами строк кошти, то у ОСОБА_1 виникло право для звернення до суду з позовом про стягнення визначеної ними суми в 97 625,00 грн, яка відповідала частці позивача в спільно нажитому майні.
За таких обставин позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Доводи про те, що на даний час автомобіль пошкоджений залишився на території, непідконтрольній Україні, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки після укладання договору спільне майно розподіляється між подружжям, в результаті чого спільна власність припиняється (ст.69 СК ).
Відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
08 червня 2021 року ОСОБА_2 нотаріально посвідчив заяву, якою було затверджено добровільний розподіл між сторонами спільно нажитого майна, згідно якої він погодився передати позивачеві кошти за його долю в спільно нажитому майні, і таким чином ставав повноправним єдиним власником спірного автомобіля і міг ним користуватися та розпоряджатися на свій власний розсуд. 
Та обставина, що автомобіль залишився за словами відповідача на території, де проходять бойові дії, не впливає на наявність зобов`язань по сплаті грошових коштів позивачеві. Зобов`язання сторін могли бути припиненими лише за згодою сторін.
Надані відповідачем фото в підтвердження пошкодження автомобіля не можуть бути прийнятими як належний доказ, оскільки не є підтвердженням що саме спірний автомобіль було пошкоджено. Крім того ці події сталися після спливу строку на передачу коштів позивачці. 
Посилання на те, що заява позивача не породжує жодних правових наслідків є безпідставними і не ґрунтуються на положеннях законодавства.
Згідно статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Застосування ст. 625 ЦК не обмежується тільки договірними грошовими зобов`язаннями, а й  поширюється на деліктні грошові зобов`язання. Така правова 

позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 № 686/21962/15-ц, Постанова ВП ВС від 23.10.2019 № 723/304/16-ц.
Положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
   Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. 
Загального посилання на введення в Україні воєнного стану в таких випадках буде недостатньо.
Відповідач не довів, що прострочення виплати відбулося саме у зв`язку з обставинами непереборної сили. А відтак відсутні підстави для звільнення його від відповідальності. 
Позивач просила стягнути з відповідача на її користь за період з 01.10.2021 року по 25.07.2022 року інфляційне збільшення в сумі 19653,38 грн. та 19407,32 грн.-3% річних, надавши свій розрахунок.
Відповідач своїх розрахунків не надавав. 
Апеляційний суд вважає, що вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, виходячи із слідуючих розрахунків.
    Інфляційне збільшення за період з 01.10.2021 року по 25.07.2022 року,який визначено позивачем, складає : 97 625,00 x 1.20972420 - 97 625,00 = 20 474,32 грн.
3% річних складає 2 383,12 грн., виходячи із розрахунку: 97 625,00 x 3 % x 297 : 365 : 100
 
Таким чином загальна заборгованості складає: 97 625,00 (сума боргу) + 20 474,32 (інфляційне збільшення) + 2 383,12 (3% річних) = 120 482,44 грн.
 
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За встановлених обставин судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, яке є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог та задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
  Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги  та скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог, то є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору пропорційно задоволеним вимогам в сумі 3011,84 грн. (за подання позовної заяви сплачено 1366,85 грн. та за апеляційну скаргу сплачено 2050,27 грн.). 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
   Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
 За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
  За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача у зазначеній справі був адвокат Хартов М.В., який діяв на підставі ордеру та договору про надання правничої допомоги від 22 липня 2022 року,яким визначена оплата замовником послуг в сумі 15000 грн..
До договору надано квитанцію про сплату ОСОБА_1 послуг адвоката в сумі 15000 грн.
   Згідно акту виконаних робіт від 08.11.2022 року адвокатом з`ясовувалися обставини, що мають значення для справи, вивчення документів, надання консультації, вивчення судової практики, підготовка позову, підготовка відповіді на відзив,участь в судових засіданнях 
Відповідачем заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу,вважав, що справа є малозначною і суд повинен виходити з критерію реальності. 
Справу було розглянуто у відсутність сторін, представник позивача в акті виконаних робіт зазначав і участь в судових засіданнях.
   Таким чином, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню з урахуванням того, що участі в судовому засіданні представник позивача не приймав.
Водночас проаналізувавши наведений детальний опис виконаних робіт, а також подані ним документи, колегія суддів вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.
Так, ознайомлення з відзивом на позовну заяву та підготовка відповіді обсягом 3 сторінки, на який адвокатом було потрачено 7 год. 00 хв., що відповідає 3500 грн. не є співмірним зі складністю справи, з огляду на те, що доводи відзиву містять здебільшого такі ж мотиви як позовна заява. 
   При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
   У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Справа визначена судом першої інстанції як малозначна, яка не представляє великої складності, підготовка цієї справи в суді не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи, з огляду на що розмір таких витрат також підлягає зменшенню.
   Ураховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, колегія судів  апеляційної інстанції вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок  відповідача 6000 грн.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 136 685,70 грн.. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Хартова Максима Валерійовича задовольнити частково.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по зобов`язанню задовольнити частково.
   Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  97 625,00 (дев`яносто сім тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. в рахунок вартості належної їй частки автомобіля марки Volkswagen Passat, як спільної власності подружжя; 20 474,32 грн.- інфляційне збільшення та 2 383,12 грн. -3% річних, а всього 120 482,44 (сто двадцять тисяч чотириста вісімдесят дві ) грн. 44 коп..
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  судовий збір в сумі  3011,84 грн  та витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн..
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: