Постанова
Іменем України 
 
10 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 278/3717/21
провадження № 61-1827св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), 
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б, Шевчук А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі - Відділ ПВР УЗПВР у Житомирській області) про зняття арешту з майна та зобов`язання вчинити дії, в якому просив: зняти арешт та заборону відчуження рухомого майна, а саме - автомобіля марки MAZDA 3, 2007 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер       НОМЕР_2 , накладений Відділом ПВР УЗПВР у Житомирській області, зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 01 вересня 2021 року за № 29255810 на підставі постанови про арешт майна боржника від 01 вересня 2021 року ВП НОМЕР_3, зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за № 26839897 на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, номер: 24073936, виданий 04 червня 2014 року Корольовським відділом державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції (далі - Корольовський ВДВС); зобов`язати Відділ ПВР УЗПВР у Житомирській області повернути йому як заставодержателю автомобіль марки MAZDA 3, 2007 року випуску, червоного кольору, номер кузова   НОМЕР_1 , реєстраційний номер       НОМЕР_2 , який перебуває у нього в заставі на підставі договору про відступлення прав за договором застави від 13 листопада 2018 року, номер: 2927. Позовні вимоги обґрунтував тим, що державний виконавець неправомірно звернув стягнення на автомобіль, який перебуває у нього в заставі на підставі договору про відступлення права вимоги від 13 листопада 2018 року. Зокрема, виконавець наклав арешт на 1/2 частину згаданого автомобіля, вилучивши в нього як заставодержателя транспортний засіб та передавши його на реалізацію. Накладені арешти та заборони на відчуження спірного автомобіля, який є предметом застави, перешкоджають йому задовольнити свої вимоги до боржника ОСОБА_2 шляхом звернення стягнення на заставне майно, враховуючи його преважне право на таке звернення перед іншими кредиторами. 
 
У жовтні 2022 року до закінчення підготовчого засідання ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про зміну предмета позову, в якій просив: зняти арешт та заборону відчуження рухомого майна, а саме - автомобіля марки MAZDA 3, 2007 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер       НОМЕР_2 , накладений Відділом ПВР УЗПВР у Житомирській області, зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 01 вересня 2021 року за № 29255810 на підставі постанови про арешт майна боржника від 01 вересня 2021 року ВП НОМЕР_3, зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 29 липня 2021 року за № 26839897 на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, номер: 24073936, виданий 04 червня 2014 року Корольовським ВДВС; визнати недійсними постанову старшого державного виконавця Відділу ПВР УЗПВР у Житомирській області Сладь Т. П. про передачу майна стягувачу   ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу від 17 грудня 2021 року та акт передачі майна в рахунок погашення боргу від 17 грудня 2021 року - 1/2 частини автомобіля марки MAZDA 3, 2007 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер       НОМЕР_2 . Заява обґрунтована тим, що під час розгляду справи з наданих державним виконавцем на виконання ухвали місцевого суду від 20 січня 2022 року документів йому стало відомо, що в ході реалізації описаного та арештованого майна у виконавчому провадженні № 30537249 17 грудня 2021 року старший державний виконавець Сладь Т. П. виніс постанову та склав акт, на підставі яких в рахунок погашення боргу в розмірі 64 957 грн стягувачу ОСОБА_3 було передано 1/2 частину вищезгаданого автомобіля. При цьому 20 грудня 2021 року на адресу Державного підприємства «Сетам» було надіслано вимогу державного виконавця про передачу ОСОБА_3 спірної частини автомобіля. За наведених обставин в нього виникла необхідність у зміні предмета позову. 
 
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2022 року у складі судді Дубовік О. М. відмовлено у прийнятті заяви       ОСОБА_1 про зміну предмета позову.
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Аналізуючи зміст первісної редакції позовної заяви та заяви про зміну предмета позову, склад учасників справи, суд дійшов висновку, що в заяві про зміну предмета позову   ОСОБА_1 змінив як предмет позову, так і його підстави. Зокрема, свої нові по суті вимоги про визнання недійсними постанови та акта державного виконавця сторона позивача обґрунтовує зміною фактичних обставин. Однак на час звернення       ОСОБА_1 до суду з цим позовом вказані обставини та документи, які він просить визнати недійсними, не існували, тобто можливість і необхідність у заявлені вимоги про визнання недійсними постанови та акта державного виконавця виникла вже після подання позову. Первісним предметом позову було питання зняття арешту та заборони відчуження автомобіля, накладених державним виконавцем 01 вересня 2021 року, та повернення ОСОБА_1 вказаного рухомого майна. У своїй постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 370/2201/15-ц Верховний Суд вже звертав увагу на те, що доповнення позовних вимог новими вимогами та новими обставинами за своєю суттю є новим позовом. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 змінив як предмет, так і підставу позову, подавши по суті новий позов, то у прийнятті його заяви про зміну предмета позову необхідно відмовити. Разом з тим відмова у прийнятті вказаної заяви не перешкоджає позивачу в загальному порядку подати до суду новий позов.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нестерчук С. С. задоволено. Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2022 року скасовано, а справу в частині вирішення питання про прийняття до розгляду заяви ОСОБА_1 від 24 жовтня 2022 року про зміну предмета позову направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предмет позову кореспондується із способами захисту права, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/обраних способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать захист його порушених прав та інтересів. Предметом спору в цій справі у первісній редакції позовної заяви були вимоги немайнового характеру про: зняття арешту та заборони відчуження рухомого майна (автомобіля); зобов`язання Відділу ПВР УЗПВР у Житомирській області повернути автомобіль заставодержателю. В подальшому 24 жовтня 2022 року позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просив: зняти арешт та заборону відчуження рухомого майна (автомобіля); визнати недійсними постанову старшого державного виконавця про передачу майна стягувачу від 17 грудня 2021 року та акт передачі майна в рахунок погашення боргу - 1/2 частини спірного автомобіля. Отже, як вбачається із вказаної заяви, позивач здійснив заміну одних позовних вимог іншими та доповнив позовні вимоги новими вимогами, тобто змінив предмет позову. При цьому висновок місцевого суду про те, що заява позивача є не заявою про зміну предмета позову, а фактично іншим позовом, помилковий, оскільки суд не врахував, що заміна позовних вимог іншими або доповнення новими, зокрема у разі, якщо позовні вимоги є вимогами немайнового характеру, відбувається саме шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог. Із змісту первісно заявлених позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 послався на порушення своїх прав як заставодержателя щодо неможливості через накладені державним виконавцем арешти та заборони на відчуження спірного майна задовольнити свої вимоги до боржника ОСОБА_2 шляхом звернення стягнення на заставне майно, враховуючи його переважне право на таке звернення перед іншими кредиторами. Зокрема, він зазначав, що незаконне накладення арешту на автомобіль призвело до неправомірного вилучення рухомого майна у заставодержателя та передачу його на реалізацію. В заяві про зміну предмета позову позивач також послався на порушення його прав як заставодержателя та неправомірність дій державного виконавця щодо заставного майна, яке призвело до реалізації описаного та арештованого майна (на підставі постанов виконавця) шляхом передачі стягувачу ОСОБА_3 1/2 частини автомобіля в рахунок погашення боргу. Отже, первісні основні підстави позову позивач залишив незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, які безпосередньо пов`язані з основними підставами позову. З огляду на викладене колегія суддів вважала, що в заяві від 24 жовтня 2022 року ОСОБА_1 змінив лише позовні вимоги та доповнив позов новими обставинами, при збереженні первісних обставин, що не може свідчити про зміну підстав позову, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у прийнятті заяви про зміну предмета позову через те, що позивач змінив як підставу, так і предмет позову, є помилковим.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
В лютому 2023 року  ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року, а ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказав, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 920/1059/17. Постанова та акт державного виконавця, які позивач просить визнати недійсними у своїй заяві про зміну предмета позову, не існували на момент подачі до суду позовної заяви, тобто можливість та необхідність у заявленні згаданих вимог виникла у позивача після подання позову. Таким чином, вимоги про визнання акта та постанови державного виконавця недійсними не можуть бути заявлені в порядку зміни предмета позову в цій справі. 
 
У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Нестерчук С. С. подала заяву, в якій просила закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року як помилково відкрите.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Житомирського районного суду Житомирської області
 
28 лютого 2023 року справа № 278/3717/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України). 
 
Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
 
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
 
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
 
Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
 
Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
 
Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
 
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/обраних способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.
 
Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
 
Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
 
При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.
 
Предметом позову в цій справі у первісній редакції позовної заяви були вимоги немайнового характеру про:
 
- зняття арешту та заборони відчуження рухомого майна, а саме - автомобіля марки MAZDA 3, реєстраційний номер   НОМЕР_2 , накладених Відділом ПВР УЗПВР у Житомирській області на підставі постанови про арешт майна боржника від 01 вересня 2021 року ВП НОМЕР_3, зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за № 26839897 на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, номер: 24073936, виданий 04 червня 2014 року Корольовським ВДВС; 
 
- зобов`язання Відділу ПВР УЗПВР у Житомирській області повернути ОСОБА_1 як заставодержателю згаданий автомобіль.
 
В подальшому 24 жовтня 2022 року до закінчення місцевим судом підготовчого провадження у справі позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просив:
 
- зняти арешт та заборону відчуження рухомого майна, а саме - автомобіля марки MAZDA 3, реєстраційний номер   НОМЕР_2 , накладені Відділом ПВР УЗПВР у Житомирській області на підставі постанови про арешт майна боржника від 01 вересня 2021 року ВП НОМЕР_3, зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за № 26839897 на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, номер: 24073936, виданий 04 червня 2014 року Корольовським ВДВС; 
 
- визнати недійсними постанову старшого державного виконавця Відділу ПВР УЗПВР у Житомирській області Сладь Т. П. про передачу майна стягувачу    ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу від 17 грудня 2021 року та акт передачі майна в рахунок погашення боргу від 17 грудня 2021 року - 1/2 частини автомобіля марки MAZDA 3, 2007 року випуску, реєстраційний номер   НОМЕР_2 .
 
Отже, як вбачається зі змісту прохальної частини згаданої заяви, позивач здійснив заміну одних позовних вимог іншими та доповнив позовні вимоги новими вимогами, тобто змінив предмет позову, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції.
 
При цьому висновок місцевого суду про те, що заява позивача не є заявою про зміну предмета позову, а є фактично іншим позовом, помилковий, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції, оскільки місцевий суд не врахував, що заміна позовних вимог іншими вимогами та/або доповнення позовних вимог новими вимогами, зокрема і в разі, якщо позовні вимоги є вимогами немайнового характеру, відбувається саме шляхом зміни предмета позову. 
 
Подавши до суду заяву про зміну предмета позову, позивач визначив такі свої процесуальні дії саме як зміну предмета позову, а не збільшення позовних вимог, що відповідає принципу диспозитивності в цивільному процесі, закріпленому у статті 13 ЦПК України, який означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом. 
 
Подібний по суті висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 922/1249/17, від 23 квітня 2019 року у справі № 911/1602/18 та від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20.
 
У справі, яка переглядається, місцевий суд фактично ототожнив заяву позивача про зміну предмета позову із новою позовною заявою, не дослідивши належним чином цю заяву саме як заяву про зміну предмета позову і не встановивши з достовірністю, чи відбулася при цьому зміна підстав позову.
 
Натомість суд апеляційної інстанції правильно визнав зазначені висновки місцевого суду помилковими, дослідив зазначену заяву позивача та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач здійснив саме зміну предмета позову.
 
Як зазначено вище, заяву позивача про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно в її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.
 
Із змісту первісно заявлених позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 послався на порушення своїх прав як заставодержателя щодо неможливості через накладені державним виконавцем арешти та заборони на відчуження спірного майна задовольнити свої вимоги до боржника ОСОБА_2 шляхом звернення стягнення на заставне майно, враховуючи його переважне право на таке звернення перед іншими кредиторами. Зокрема, позивач зазначав, що незаконне накладення арешту на автомобіль призвело до неправомірного вилучення рухомого майна у заставодержателя та передачу його на реалізацію. 
 
В заяві про зміну предмета позову ОСОБА_1 також послався на порушення його прав як заставодержателя та неправомірність дій державного виконавця щодо заставного майна, яке призвело до реалізації описаного та арештованого майна (на підставі постанов виконавця) шляхом передачі стягувачу ОСОБА_3 1/2 частини автомобіля в рахунок погашення боргу. 
 
Отже, первісні основні підстави позову позивач залишив незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, які безпосередньо пов`язані з основними підставами позову.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
З огляду на викладене, встановивши, що в заяві про зміну предмета позову ОСОБА_1 змінив лише позовні вимоги та доповнив позов новими обставинами, при збереженні первісних обставин, що не може свідчити про зміну підстав позову, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що висновок місцевого суду про відмову у прийнятті заяви про зміну предмета позову через те, що позивач змінив як підставу, так і предмет позову, є помилковим.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував ухвалу місцевого суду і направив справу в частині вирішення питання про прийняття до розгляду заяви ОСОБА_1 про зміну предмета позову для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 920/1059/17, не заслуговують на увагу з таких підстав. 
 
В постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 920/1059/17 вказано, що заявляючи у листопаді 2017 року первісні вимоги, позивач як на підставу позову посилався на те, що внаслідок прийняття у 2016 році Сумською міською радою оскаржуваних рішень були порушені його права як власника об`єкта нерухомого майна (частини нежитлової будівлі), тому і оспорювані договори оренди земельних ділянок, які укладені у 2016 році на виконання спірних рішень, суперечать законодавству. У заявах про зміну (збільшення) предмета позову позивач, крім вимог, викладених у позовній заяві, заявив ще додатково три вимоги: про визнання протиправним та скасування рішення Сумської міської ради від 28 лютого 2018 року № 3133-МР «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки ТОВ «Мед-Союз»; про визнання протиправним та скасування рішення Сумської міської ради від 28 лютого 2018 року № 3131-МР «Про надання в оренду земельної ділянки ОСОБА-1»; про визнання протиправним та скасування рішення Сумської міської ради від 10 жовтня 2018 року № 3971-МР «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок ТОВ «Мед-Союз»». Суди зазначали, що вимоги, викладені у заяві про зміну (збільшення) предмета позову, не могли бути заявлені на момент звернення позивача із позовом, і вони заявлялись у зв`язку з подальшим порушенням Сумською міською радою прав позивача як власника об`єкта нерухомості. Як на підставу зазначених позовних вимог, позивач посилався на незаконність формування та передачі в оренду земельних ділянок під будівлею, в якій знаходиться належний йому об`єкт нерухомого майна, без його участі та погодження (щодо площі, меж тощо). Суди дійшли висновку, що у заявах позивача від 26 червня 2018 року та від 06 вересня 2019 року було змінено предмет позову (заявлено три нові вимоги), проте фактичні обставини, що стали підставою для заявлених нових вимог не змінилися порівняно з підставами первісного позову, і доповнювали підстави позову новими обставинами, зокрема, обставинами, які відбулися після подання первинного позову. Однак Верховний Суд не погоджується з наведеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення. Під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Предмет позову кореспондує із способами захисту права, які визначені, зокрема статтею 16 ЦК України, а відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може вважатися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Таким чином, якщо в заяві позивача йдеться про зміну немайнових вимог шляхом додавання нових (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично йдеться про подання іншого позову. Отже, зміна предмета позову не може бути пов`язана з пред`явленням додаткових позовних вимог немайнового характеру, про які не йшлося в первісній позовній заяві. Якщо такі додаткові позовні вимоги пов`язані з раніше заявленими позовними вимогами підставою виникнення або поданими доказами, то вони можуть бути пред`явлені з дотриманням вимог, зокрема, положень статті 173 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що регулює порядок об`єднання позовних вимог. Право об`єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, надано суду до початку підготовчого засідання. Проте, здійснюючи судовий розгляд справи, суди не надали належної оцінки змісту заяв про зміну предмета позову від 26 червня 2018 року та від 06 вересня 2019 року і розглянули по суті заяви, в яких заявлено три нові вимоги немайнового характеру, необхідність у зверненні з якими виникла вже після подання позову і які не є зміною предмета позову у розумінні положень статті 46 ГПК України. У разі подання позивачем заяви з порушенням положень статей 46, 173 ГПК України, господарський суд повинен відповідно до положень пункту 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України повернути таку заяву та додані до неї документи, розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку. Отже, зважаючи на порушення судами положень статей 46, 173 ГПК України, висновки господарських судів попередніх інстанцій про відповідність вимогам чинного законодавства заяви позивача про зміну предмета позову від 06 вересня 2018 року не відповідають нормам процесуального права.
 
Разом з тим, хоча правовий висновок про застосування норм права, що міститься у вищенаведеній постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 920/1059/17, викладений у подібних правовідносинах (у справі, яка переглядається, у заяві про зміну предмета позову позивач також заявив нову вимогу немайнового характеру, необхідність у заявлені якої виникла вже після подання позову), однак цей висновок не може бути врахований Верховним Судом в цій справі з огляду на таке. 
 
Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного / господарського / адміністративного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного / господарського / адміністративного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного / господарського / адміністративного суду (див. постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19)).
 
З постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), на яку послався суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні,вбачається, що у вказаній справі прокурор в інтересах держави звернувся у 2015 році до суду з позовом до Славутської міської ради, в якому просив: визнати недійсним та скасувати рішення міської ради від 05 квітня 2013 року № 12.8-28/2013 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для створення індустріального парку в місті Славуті»; визнати недійсним та скасувати рішення міської ради від 31 травня 2013 року № 17.2-30/2013 «Про передачу земельних ділянок у власність чи користування» в частині затвердження територіальній громаді міста Славути в особі Славутської міської ради проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вулиці Військовій для створення індустріального парку «Славута» площею 500 000 кв. м (кадастровий номер: 6810600000:01:007:0088). В подальшому в березні 2018 року прокурор подав заяву про зміну предмета позову, в якій вже просив: визнати недійсним та скасувати в частині рішення міської ради від 27 січня 2017 року № 17.2-16/2017 «Про затвердження документації із землеустрою, передачу земельних ділянок у власність та користування», зокрема пунктів 8, 8.1 цього рішення; визнати право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 12,8659 га, що розташована на вулиці Військовій у місті Славуті Хмельницької області, за Міністерством оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділуміста Хмельницький, посилаючись на те, що внаслідок чинності оскаржуваних в цій справі рішень міської ради від 05 квітня 2013 року № 12.8-28/2013 та від 31 травня 2013 року № 17.2-30/2013 відповідач вчиняє дії щодо зміни кадастрового номера спірної земельної ділянки, створення нового кадастрового номера, в тому числі з іншою площею земельної ділянки, що може призвести до ускладнення або неможливості поновлення порушених прав Міноборони. Так, 27 січня 2017 року рішенням міської ради № 17.2-16/2017 затверджено Комунальному підприємству «Славутський міський центр земельно-кадастрових робіт» технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки площею 50 га на вулиці Військовій (кадастровий номер 6810600000:01:0088) для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. 07 квітня 2017 року пунктами 6, 7 рішення міської ради № 19.2-18/2017 «Про затвердження документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок у власність та користування» затверджено територіальній громаді міста в особі ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 128 659 кв. м, передано її в постійне користування названому комунальному підприємству під індустріальний парк та надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо поділу та об`єднання земельних ділянок площами 371 341 кв. м та 128 659 кв. м в одну земельну ділянку. Таким чином, міська рада приєднала іншу земельну ділянку замість спірної, що належить до земель Міноборони. Суди попередніх інстанцій задовольнили заяву прокурора про зміну предмета позову, зазначивши, що в ході підготовчого судового засідання прокуратурою та позивачем встановлено зміну фактичних обставин справи щодо прийняття міською радою у 2016-2017 роках ряду рішень, якими здійснено розпорядження спірною земельною ділянкою. Велика Палата Верховного Суду з такими висновками судів погодилася та зазначила, що відповідно до вимог частини третьої статті 46 ГПК України (зазначена правова норма кореспондується із вищенаведеною частиною третьою статті 49 ЦПК України) до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви; у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Суди попередніх інстанцій дослідили та надали обґрунтовану оцінку доводам заявника щодо наявності підстав для задоволення заяви про зміну предмета позову за вказаних змін фактичних обставин справи, які полягали у здійсненні відповідачем ряду дій та безпідставного розпорядження земельною ділянкою, прийняття за результатом такого розпорядження рішення, яке унеможливить відновлення права позивача.
 
Таким чином, в даному випадку підлягав застосуванню не висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, наведений в постанові від 24 вересня 2020 року у справі № 920/1059/17, на яку міститься посилання в касаційній скарзі, а релевантний правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).
 
При ухваленні оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції дотримався вимог частини третьої статті 49 ЦПК України та за результатом розгляду заяви позивача про зміну предмета позову дійшов правильних висновків, які відповідають вищезазначеним правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми процесуального права.
 
З урахуванням викладеного Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.
 
Щодо клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Нестерчук С. С. про закриття касаційного провадження.
 
Як зазначено вище, в березні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Нестерчук С. С. подала заяву, в якій просила: визнати дії ОСОБА_3 зловживанням процесуальними правами та стягнути з названого заявника на користь держави штраф; закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року як помилково відкрите на підставі пункту 5 частини першої 396 ЦПК України. 
 
Клопотання обґрунтоване тим, що  ОСОБА_3 вже втретє звертається до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року. Так, ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 було повернуто заявнику відповідно до статті 406 ЦПК України, оскільки скарга була подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню окремо від рішення суду, а ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року - касаційну скаргу повернуто через її надсилання до суду не у спосіб, передбачений ЦПК України. Однак ОСОБА_3 , зловживаючи правом на касаційне оскарження і діючи всупереч завданню цивільного судочинства, втретє подав касаційну скаргу на ту ж саму постанову апеляційного суду, яка в контексті положень частини першої статті 389 ЦПК України не входить до переліку судових рішень, які можуть бути предметом оскарження в касаційному порядку. Крім того, наведені заявником правові висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, так як обставини, встановлені судами в цій справі, не є подібними до обставин, встановлених судами в зазначеній заявником справі.
 
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.
 
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах касаційної інстанції. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003). Отже, право на касаційне оскарження судових рішень у визначених законом випадкахв контексті положень частин першої та другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.
 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).
 
Пунктом 6 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
У справі, яка переглядається, ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2022 року відмовлено у прийнятті заяви       ОСОБА_1 про зміну предмета позову.
 
В постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 492/1529/19 (провадження № 61-10006св22) міститься правовий висновок про те, що за приписами частини шостої статті 185 ЦПК України про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвала про повернення позовної заяви може бути оскаржена. При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ухвала суду першої інстанції про відмову у прийнятті заяви про зміну предмета і підстав позову не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду в порядку статті 353 ЦПК України. Разом із тим наслідком відмови у прийнятті заяви про зміну предмета і підстав позову є повернення такої заяви позивачу. Водночас пунктом 6 частини першої статті 353 ЦПК Українивизначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові). У рішенні від 08 січня 2008 року у справі «Скорик проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них. Таким чином, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які брали участь у розгляді справи у випадках та порядку, встановлених ЦПК України. Зважаючи на те, що процесуальним наслідком відмови у прийнятті заяви про зміну предмета і підстав позову є повернення такої заяви, яка, у свою чергу, може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до вимог пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України, на ухвалу суду про відмову у прийняті заяви про зміну предмета і підстав позову може бути подана апеляційна скарга окремо від рішення суду. Близькі за змістом висновки сформульовано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21). 
 
Таким чином, постанова апеляційного суду, винесена за результатами перегляду ухвали суду першої інстанції щодо відмови у прийняті заяви про зміну предмета позову, може бути переглянута судом касаційної інстанції, оскільки відповідна ухвала місцевого суду переглядалася в апеляційному порядку на підставі пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України, який міститься в переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в касаційному порядку після їх апеляційного перегляду згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України.
 
Отже, наведенні у вищезгаданому клопотанні доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Нестерчук С. С. про те, що ОСОБА_3 зловживає правом на касаційне оскарження і діє всупереч завданню цивільного судочинства, оскільки він вже втретє подав касаційну скаргу на ту ж саму постанову апеляційного суду, яка в контексті положень частини першої статті 389 ЦПК України не входить до переліку судових рішень, які можуть бути предметом оскарження в касаційному порядку, не заслуговують на увагу. При цьому Верховний Суд врахував закріплені в частині третій статті 2 ЦПК України основні засади (принципи) цивільного судочинства, а саме верховенство права та забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені в частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до абзацу 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Згідно з частиною восьмою статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення заявник вказав, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 920/1059/17. Касаційна скарга містить обґрунтування застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених в постанові Верховного Суду.
 
Таким чином,   ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Оскільки касаційна скарга        ОСОБА_3 за формою та змістом відповідала вимогам статті 392 ЦПК України, була оплачена судовим збором та містила підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов обґрунтованого висновку про відкриття касаційного провадження. 
 
Крім того у справі, яка переглядається, колегія суддів дійшла висновку, що правовий висновок щодо застосування норм права, який міститься в постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 920/1059/17, викладений у подібних правовідносинах, однак цей висновок не може бути врахований в цій справі з огляду на наявність релевантного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).
 
З огляду на викладене Верховний Суд відмовляє в задоволенні вищезгаданого клопотання, так як не знайшли свого підтвердження аргументи представника ОСОБА_1 - адвоката Нестерчук С. С. про зловживання заявником процесуальними правами на касаційне оскарження судового рішення, а доводи касаційної скарги не охоплюються в повному обсязі передбаченою пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України підставою закриття касаційного провадження. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Нестерчук Світлани Сергіївни про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_3 на постанову Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року та визнання дій заявника зловживанням процесуальними правами.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко