ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року	Львів	Справа № 380/16789/22 пров. № А/857/5492/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року у справі за його позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Клименко О.М.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Львів,
дата складення повного тексту рішення                               13 лютого 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненарахування та невиплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 та 2019 роки, зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за вказані роки у розмірі посадового окладу.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року у справі № 380/16789/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у задоволенні вказаного позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що вирішення питання про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення покладається на керівника органу, здійснюється в межах відповідних асигнувань та проводиться при щорічній основній відпустці, тобто за наявності відповідної заяви працівника. Разом із тим, оскільки позивач із відповідними рапортами до відповідача не звертався, то у останнього був відсутній обов`язок на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем ОСОБА_1 , який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та прийняти нове про задоволення його позову. 
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивача було незаконно звільнено наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області від 31 жовтня 2017 року № 848 о/с, який 19 червня 2018 року був скасований в судовому порядку. Після поновлення за рішенням суду наказом начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області від 20 травня 2019 року № 310 о/с позивача було знову звільнено зі служби з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 01 січня до 22 травня 2019 року, однак матеріальної допомоги за 2019 рік не виплачено.
Зазначає, що у цей період він фактично не виконував службових обов`язків, а отже не мав можливості звернутись із рапортами на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, на отримання такої має право.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у період з 07 листопада 2015 року по 22 травня 2019 року проходив службу в Головному управлінні Національної поліції у Львівській області.
Наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області № 310 о/с від 20 травня 2019 року “Про особовий склад” старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України “Про Національну поліцію” з 22 травня 2019 року.
Відповідно до наданої Головним управлінням Національної поліції у Львівській області інформації про нараховану та виплачену матеріальну допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за час служби позивачу за період з 07 листопада 2015 року по 22 травня 2019 року за 2017 та 2019 роки не виплачувалася матеріальна допомога для оздоровлення.
Вважаючи таку бездіяльність протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02.07.2015 № 580-VIII “Про Національну поліцію” (далі – Закон № 580).
Відповідно до пункту 4 частини 10 статті 62 Закону № 580 поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.
Частиною 1 статті 92 Закону № 580 передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 94 Закону № 580 поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. 
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Абзацом першим пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 “Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції” (далі – Постанова № 988, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Підпунктом 3 пункту 4 Постанови № 988 надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надавати поліцейським матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Згідно із пунктом 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі – Порядок № 260, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 13 розділу ІІ Порядку № 260 передбачено, що поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік надається матеріальна допомога для оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Допомога для оздоровлення надається поліцейському за його рапортом, погодженим керівником фінансового підрозділу, в межах асигнувань на зазначені цілі.
Поліцейським, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - шести років, матеріальна допомога не надається.
Виходячи із наведених правових норм, апеляційний суд вважає, що матеріальна допомога для оздоровлення надається поліцейському в межах асигнувань на зазначені цілі. Водночас з огляду на приписи абзацу другого пункту 13 розділу ІІ Порядку № 260 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) імперативною умовою надання поліцейському матеріальної допомоги для оздоровлення є подання ним відповідного рапорту, який має бути погоджений керівником фінансового підрозділу.
Як слідує з матеріалів справи, матеріальна допомога для оздоровлення у 2017 та 2019 роках позивачу не нараховувалася і не виплачувалася.
Виходячи із наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 не перебував у щорічній основній відпустці та ним не подавався рапорт на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, у відповідача був відсутній обов`язок  на виплату такої матеріальної допомоги у спірні роки.
При цьому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції підставно звернув увагу позивача на абзац другий пункту 11 розділу І Порядку № 260, відповідно до якого виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року у справі № 380/16789/22 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк