Головуючий у І інстанції Притула Н.Г.
Провадження №22-ц/824/613/2023                                                  Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

                                                                 ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
04 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:          Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                               Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,
        при секретарі:                  Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського про скасування наказу про відсторонення від виконання обов`язків за посадою без збереження заробітної плати, зобов`язання виплатити заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому просила суд скасувати наказ Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського від 08.11.2021 №324-к в частині відсторонення завідувача кафедри публічного і приватного права ОСОБА_1 від виконання обов`язків за посадою без збереження заробітної плати; зобов`язати Таврійський національний університет імені В.І.Вернадського здійснити нарахування та виплату позивачу заробітної плати за період з 08 по 12 листопада 2021 року; зобов`язати Таврійський національний університет імені В.І.Вернадського здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з позивачем у зв`язку зі звільненням по день фактичного розрахунку.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що у період з 04.06.2019 року по 30.11.2021 року вона працювала у відповідача та з 01.09.2020 року обіймала посаду завідувача кафедри публічного та приватного права Навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського та виконувала свої функціональні обов`язки відповідно до умов контракту та посадової інструкції.
Відповідно до розпорядження ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського від 23.09.2021 року №31 у період з 27.09.2021 року по 31.12.2021 року було організовано проведення занять для здобувачів освіти денної та заочної форм навчання, а також слухачів підвищення кваліфікації, підготовчого відділення та довузівської підготовки у відповідності до затверджених розкладів занять із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій навчання.
Наказом відповідача від 08.11.2021 року №324-к позивача було відсторонено від виконання обов`язків за посадою без збереження заробітної плати у період з 08 по 12 листопада 2021 року у зв`язку із нездійсненням нею профілактичних щеплень проти СОVІD-19.
Як зазначає позивач, її було ознайомлено з наказом лише 10.11.2021 року. Через несвоєчасне ознайомлення з наказом та відсутністю призначеної особи для виконання обов`язків завідувача кафедри та виконання навчального навантаження замість позивача, позивач в період з 08 по 12 листопада 2021 року продовжувала виконувати свої трудові обов`язки за посадою, відповідно до розкладу занять та затвердженого навчального навантаження.
Наказом відповідача від 26.11.2021 року №349-к позивача було звільнено з роботи у відповідача за угодою сторін з 30.11.2021 року. Як зазначає позивач, 30.11.2021 року з нею було проведено розрахунок при звільненні.
Разом з тим, під час звільнення не було проведено розрахунку за період роботи позивача з 08 по 12 листопада 2021 року.
Позивач не погоджується з наказом відповідача від 08.11.2021 року №324-к про відсторонення її від виконання обов`язків за посадою без збереження заробітної плати та вважає його протиправним на тій підставі, що на час відсторонення позивача від виконання обов`язків за посадою воєнного або надзвичайного стану в Україні запроваджено не було, а тому підстав для будь-яких обмежень визначених законодавством прав і свобод людини і громадянина в Україні не існувало. На момент прийняття позивача на роботу будь-яких умов щодо обов`язковості профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVІD-19, як умови допуску до виконання обов`язків за посадою, не існувало. Така умова з`явилася 08.11.2021 року у зв`язку із набуттям чинності наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153. Віднесення професії позивача до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, є істотними змінами умов праці позивача, оскільки вказане щеплення є новою (якою раніше не існувало) обов`язковою умовою доступу до професії, таке щеплення не є обов`язковим (у загальному сенсі) для громадян України (обов`язковість щеплення обумовлена виключно за професійною ознакою).
Позивач вважає, що необхідність проведення такого щеплення є зміною істотних умов праці, про що вона мала бути повідомлена за два місяці згідно вимог  ч.3 ст.32 КЗпП України. При цьому, у разі відсутності у позивача щеплення відповідач повинен був оформити у встановленому порядку простій з оплатою відповідно до ч.1 ст.114 КЗпП України та після закінчення двомісячного строку, передбаченого ч.2 ст.32 КЗпП України, роботодавець повинен був прийняти рішення відповідно до ч.4 ст.32 КЗпП України.
Також позивач у позові посилалась на те, що в наказі відсутні відомості про те, на яких саме обставинах було встановлено факт відмови або ухилення позивача від проходження щеплення.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій посилалась на те, що не погоджується з рішенням у частині відмови у скасуванні наказу відповідача від 08.11.2021 року №324-к в частині, що містить вказівку не нараховувати позивачу заробітну плату за період відсторонення від роботи за цим наказом, зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу заробітної плати за період її роботи з 8 по 12 листопада 2021 року та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Обгрунтовуючи скаргу, посилалась на те, що згідно положень діючого трудового законодавства, умов Колективного договору та посадової інструкції завідувача кафедри вбачається, що позивач, як працівник відповідача, зобов`язаний був виконувати роботу, визначену трудовим договором, керуючись при цьому Конституцією України, законами України, указами та розпорядженнями Президента України, постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами МОН України, статутом ТНУ ім. В.І.Вернадського, колективним договором ТНУ ім. В.І.Вернадського, правилами внутрішнього розпорядку університету, наказами та розпорядженнями ректора та своєю посадовою інструкцією.
Відповідач, як роботодавець позивача, зобов`язаний був виплачувати позивачу заробітну плату, забезпечувати виконання комплексних заходів для гарантування встановлення норм безпеки, гігієни праці та виробничого середовища, підвищення наявного рівня охорони праці, запобігання випадкам травматизму, професійних захворювань та аварій.
Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 року відповідача було зобов`язано забезпечити відсторонення відповідно до статті 46 КЗпП України від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVІD-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень на строк до усунення причин, що його зумовили, шляхом видання наказу або розпорядження керівника установи, з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються, та з оплатою праці таких працівників відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України.
В порушення вищевказаних норм законодавства та Колективного договору відповідач в пункті 2 наказу Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського від 08.11.2021 року №324-к надав наперед вказівку Відділу бухгалтерського обліку та звітності не здійснювати нарахування заробітної плати працівникам на час їх відсторонення від роботи за цим наказом, довів цей наказ до відома позивача лише через два дні з часу, коли почали застосовуватись вимоги цього наказу, не здійснив внесення змін до навчального плану та/або заміни позивача іншою особою для проведення занять.
При цьому, позивач, як працівник, не повинна була самостійно відсторонювати себе від роботи за посадою та не могла виконати наказ Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського від 08.11.2021 року №324-к, який не був доведений до її відома відповідачем, а після його доведення до відома позивача - у зв`язку із невнесенням змін до навчального плану та/або заміни позивача іншою особою для проведення занять.
В результаті вказаних рішень та дій відповідача було порушено право позивача на отримання заробітної плати за виконану нею роботу, що передбачено ст.ст. 21, 94 КЗпП України та умовами Колективного договору.
Позовні вимоги позивача базуються також на праві мирно володіти своїм майном, що гарантовано статтею 1 Протоколу першого до Конвенції.
Те, що у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань по доведенню до відома позивача наказу про її відсторонення від роботи, не внесенням відповідачем змін до навчального плану та/або заміни позивача іншою особою для проведення занять, позивач виконувала роботу за посадою протягом 8-12 листопада 2021 року створило у позивача правомірні очікування того, що виконана нею робота буде оплачена відповідно до вимог ст.ст. 21, 94 КЗпП України та положень Колективного договору.
Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
При здійсненні розрахунку з позивачем у зв`язку зі звільненням з роботи, відповідач не виплатив їй заробітну плату за роботу, виконану нею у період з 8 по 12 листопада 2021 року, чим порушив вимоги ст. 116 КЗпП України. З огляду на це, у відповідача виник обов`язок за ст.ст. 116, 117 КЗпП України виплатити позивачу невиплачену частину заробітної плати за період роботи з 08 по 12 листопада 2021 року та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Овчаренко І.С. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник відповідача Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського Риков В.В. в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як законне так обґрунтоване. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржено позивачем в частині відмови у скасуванні наказу відповідача від 08.11.2021 року №324-к в частині, що містить вказівку не нараховувати позивачу заробітну плату за період відсторонення від роботи за цим наказом, зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу заробітної плати за період її роботи з 8 по 12 листопада 2021 року та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому позивач погоджується з рішенням суду в частині, що стосується відмови скасувати наказ відповідача від 08.11.2021 року №324-к в частині відсторонення її від роботи за посадою, відтак рішення суду у цій частині апеляційним судом не переглядається. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 04.06.2019 року перебувала в трудових відносинах з Таврійським національним університетом імені В.І.Вернадського та з 01.01.2020 року призначена на посаду завідувача кафедри публічного та приватного права навчально-наукового гуманітарного інституту у зв`язку з обранням за конкурсом.
Згідно п. 2.33 Посадової інструкції завідувача кафедри, що 01.02.2017 року затверджена в.о. ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, позивач зобов`язана контролювати і вживати всіх заходів з охорони праці, виробничої санітарії на кафедрі з метою забезпечення безпеки роботи в навчальних, наукових приміщеннях кафедри, зокрема дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я інших осіб у процесі виконання будь-яких робіт або під час перебування на території Університету.
Встановлено, що розпорядженням в.о. Ректора Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського №31 від 23.09.2021 року «Про організацію освітнього процесу та функціонування Університету з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби СОVІD-19» на період з 27.09.2021 року по 31.12.2021 року організовано проведення занять в Таврійському національному університеті імені В.І.Вернадського із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій навчання для здобувачів освіти денної та заочної форм навчання, а також слухачів підвищення кваліфікації, підготовчого відділення та довузівської підготовки у відповідності до затверджених розкладів занять.
Наказом №324-к від 08.11.2021 року з 08.11.2021 року відсторонено від роботи (виконання робіт) невакцинованих працівників Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVІD-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVІD-19 до усунення причин, що зумовили відсторонення, зокрема, завідувача кафедри публічного та приватного права Навчально-наукового гуманітарного інституту ОСОБА_1 .
Також в наказі зазначено, що на час відсторонення працівників від роботи (виконання робіт) нарахування заробітної плати не здійснювати.
Наказ прийнятий відповідно до ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 року за №1306/36928.
Позивач ОСОБА_1 ознайомилась із наказом 10.11.2021 року, при ознайомленні з наказом позивач зазначила, що 08 та 09 листопада 2021 року викладала лекції онлайн.
При цьому, як вбачається з довідки №201/301 від 15.11.2021 року, підписаної директором Навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, у період з 08 по 12 листопада 2021 року ОСОБА_1 виконувала навчальне навантаження у дистанційному режимі відповідно до розкладу занять студентам ННГІ ТНУ імені В.І.Вернадського та затвердженого навчального навантаження. У зазначений період заміна викладача ОСОБА_1 не здійснювалась.
У зв`язку із тим, що позивач здійснила щеплення від СОVІD-19, на підставі наказу №340-к від 19.11.2021 року ОСОБА_1 допущено до роботи (виконання робіт) з 13.11.2021 року.
30.11.2021 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України, при цьому в день звільнення з позивачем було проведено розрахунок, однак заробітну плату за період з 08 по 12 листопада 2021 року позивачу виплачено не було, що не заперечувалось представником відповідача.
Рішення суду оскаржено позивачем лише в частині невиплати їй належних від відповідача сум по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відмови у скасуванні наказу №324-к від 08.11.2021 року в частині зазначення у ньому про невиплату їй заробітної плати.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищенаведених вимог, виходив з того, що відсторонення позивача відбулось з дотриманням положень діючого законодавства, що виключає задоволення вимог про скасування наказу та виплату позивачу належних їй від відповідача сум.
Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
Під визначенням «відсторонення працівника від роботи» слід розуміти один із випадків, передбачених законодавством, призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.
Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи, на умовах та підставах, встановлених законодавством, за суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове їх припинення. При цьому на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.
Здійснюючи відсторонення від роботи працівника, роботодавець зобов`язаний діяти на підставі, у межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачені законом, неупереджено, дотримуватись принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення: правову підставу; наслідки відсторонення для інших осіб; законодавчо встановлені гарантії відстороненого працівника на оплату праці; строки відсторонення, які мають відповідати часу, потрібному, щоб усунути причини відсторонення, якщо уповноважений орган не визначив інший строк відсторонення.
Власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган відстороняє від роботи через видавання наказу (розпорядження) по підприємству, в якому зазначаються підстави відсторонення з посиланням на нормативні акти та період, на який працівник відсторонюється від роботи.
Працівник повинен ознайомитися з наказом під підпис, а в разі його відмови складається акт.
Відсторонення працівника від роботи законодавство не завжди пов`язує з призупиненням виплати заробітної плати за час відсторонення. 
Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» та п. 3 розділу 14 Статуту Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського посада завідувача кафедри відноситься до науково-педагогічних посад.
Частиною 1 ст. 53 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність.
Відповідно до ч. 6 та 7 ст. 35 Закону України «Про вищу освіту» керівник кафедри обирається за конкурсом таємним голосуванням вченою радою закладу вищої освіти строком на п`ять років з урахуванням пропозицій трудового колективу факультету (навчально-наукового інституту) та кафедри. Керівник закладу вищої освіти укладає з керівником кафедри контракт. Керівник кафедри забезпечує організацію освітнього процесу, виконання навчальних планів і програм навчальних дисциплін, здійснює контроль за якістю викладання навчальних дисциплін, навчально-методичною та науковою діяльністю викладачів.
Частиною 2 статті 56 Закону України «Про вищу освіту» та Статутом Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського передбачено, що робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час наукового працівника включає час виконання ним наукової, дослідницької, консультативної, експертної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків.
Норми часу навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи визначаються закладом вищої освіти.
Організація планування та обліку роботи науково-педагогічних працівників Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського визначається Положенням про планування та облік роботи науково-педагогічних працівників Таврійського національного університету ім. В.І.Вернадського, затвердженого рішенням Вченої ради Таврійського національного університету ім. В.І.Вернадського від 20.12.2018 №04 та введеного в дію наказом ректора Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського від 20.12.2018 №285-ОД.
Відповідно до Положення робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційно-виховної роботи та інших трудових обов`язків, які відображаються в Індивідуальному плані роботи науково-педагогічного працівника. Індивідуальні плани роботи завідувачів кафедр затверджуються директором інституту.
Згідно наявного у справі Індивідуального плану позивача ОСОБА_1 , цей план містить, зокрема, 503 години навчального навантаження, яке позивач відповідно до розкладу та розпорядження ректора Таврійського національного університету ім. В.І.Вернадського від 23.09.2021 року №31 виконувала до 31.12.2021 року в дистанційному режимі (а.с.25-26).
Згідно із розкладом занять для студентів денної форми навчання Навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету ім. В.І.Вернадського на І семестр 2021/2022 н.р., позивач викладала по понеділках з 10.00 до 11.20 і вівторках з 10.00 до 13.20 начальну дисципліну «Теорію держави і права», а по п`ятницях з 8.30 до 9.50 «Інформаційно-аналітичні правові системи» для групи спеціальності «Право» (а.с.27).
Крім того, згідно наявної у справі довідки №201/301 від 15.11.2021 року, підписаної директором Навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського, у період з 08 по 12 листопада 2021 року ОСОБА_1 виконувала навчальне навантаження у дистанційному режимі відповідно до розкладу занять студентам ННГІ ТНУ імені В.І.Вернадського та затвердженого навчального навантаження. У зазначений період заміна викладача ОСОБА_1 не здійснювалась, виконання повноважень завідувача кафедри публічного та приватного права ННГІ ТНУ імені В.І.Вернадського на іншу особу не покладалось (а.с.24).
Оскільки позивача до 10.11.2021 року не було ознайомлено з наказом відповідача від 08.11.2021 року №324-к про її відсторонення від виконання обов`язків за посадою, позивач продовжувала виконувати свої функціональні обов`язки 8 та 9 листопада 2021 року у повному обсязі.
Після ознайомлення з вказаним наказом, позивач фактично вимушена була продовжувати виконувати свої функціональні обов`язки, оскільки відповідачем не було визначено особу, яка б тимчасово виконувала функціональні обов`язки позивача на час її відсторонення, так як і не було винесено змін до розкладу занять студентів.
Таким чином, позивач у період свого відсторонення наказом відповідача від 08.11.2021 року №324-к від виконання обов`язків за посадою, фактично виконувала навчальне навантаження (проведення лекцій та семінарських занять) у дистанційному режимі через використання сервісів GoogleMeatта Classroom відповідно до розкладу занять та розпорядження в.о. ректора від 23.09.2021 року №31, що підтверджується довідкою Навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського №201/301 від 15.11.2021 року.
За виконану позивачем роботу у період з 8 по 12 листопада 2021 року відповідач нарахування та виплату позивачу заробітної плати не провів, хоча наявними у справі належними та допустимими доказами підтверджується факт виконання нею своїх обов`язків згідно умов контракту та колективного договору.
Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», умовами колективного договору відповідача, зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 30 листопада 2021 року та під час відсторонення від роботи у період з 08 по 12 листопада 2021 року виконувала свої трудові обов`язки у повному обсязі, однак при звільненні не отримала суму заробітної плати за відпрацьовані нею дні з 08 по 12 листопада 2021 року, колегія суддів вважає законною та обґрунтованою вимогу позивача про стягнення на її користь з відповідача суми заборгованості по заробітній платі за вказаний період у визначеному нею у клопотанні-поясненні розмірі - 3 041 грн. 37 коп., оскільки майнові вимоги позивача щодо отримання належних їй від відповідача коштів за виконану роботу відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
Наказ Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського№324-к від 08.11.2021 року в частині зазначення у ньому про невиплату ОСОБА_1 заробітної плати, на думку колегії, вочевидь є незаконним, оскільки порушує її конституційне право на оплату праці за виконану роботу, крім того, згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення,  а якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Враховуючи ту обставину, що відповідачем позивачу при звільненні не було виплачено належну їй при звільненні заробітну плату за період з 08 по 12 листопада 2021 року, факт чого відповідачем не заперечувався, вимога позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
При обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку апеляційний суд обчислює його за період часу з 30 листопада 2021 року (день звільнення позивача) по 04 травня 2023 року (час ухвалення даного судового рішення), кількість робочих днів у якому склала 370 робочих дня. 
Середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 обчислюється згідно довідки ТНУ ім. В.І.Вернадського про розмір заробітної плати позивача за два останні місяці роботи перед звільненням. 
Так, за жовтень 2021 року позивач отримала 18 129,96 грн. заробітної плати, за листопад - 18 129,96 грн. заробітної плати. Отже, середньомісячна заробітна плата позивача склала 18 129,96 грн. (18 129,96 + 18 129,96 грн.) : 2). У жовтні 2021 року кількість робочих днів склала 20, у листопаді 2021 року - 22 дня, відтак середньомісячна кількість робочих днів склала (20 + 22) : 2 = 21.  
Виходячи з наведених обчислень, розмір середньоденної заробітної плати позивача склав 863,33 грн. (18 129,96 грн. : 21).
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню, становитиме 319 432,10 грн. (863,33 грн. середньоденна заробітна плата х 370 робочих днів непроведення розрахунку). 
Разом з тим, апеляційний суд, дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при  звільненні, вважає за необхідне зменшити розмір цієї суми, виходячи з наступного.
Так, відповідно до постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, зокрема, розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні належної йому суми та співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія апеляційного суду дійшла висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 319 432 грн. 10 коп. до розміру суми заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, - 3 041 грн. 37 коп.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.    
Оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального права, внаслідок чого ухвалив помилкове рішення про відмову у задоволенні позову, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із постановленням по справі нового судового рішення.
Вирішуючи питання по суті позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд, повно, всебічно та об`єктивно встановивши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами в їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку з наведених у цій постанові підстав, зважаючи на те, що ці вимоги позивача ґрунтуються на наявних у справі доказах та відповідають нормам діючого трудового законодавства. 
Щодо вимоги позивача про скасування наказу від 08.11.2021 року №324-к в частині вказівки у ньому про ненарахування позивачу заробітної плати за період відсторонення від роботи, то апеляційний суд вважає, що ця вимога задоволенню не підлягає, оскільки не є ефективним способом захисту порушених прав позивача, порушені права якої будуть захищені та відновлені шляхом стягнення з відповідача на її користь належних їй сум. 
Таким чином, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, з відповідача на її користь пропорційно розміру задоволених вимог підлягають стягненню понесені по справі судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп. та витрат за надану правничу допомогу у розмірі 6 500 грн. 00 коп. Факт понесення цих витрат позивачем підтверджується наявними у справі належними та допустимими доказами, неспростованими відповідачем.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позов  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Стягнути з Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період роботи з 8 по 12 листопада 2021 року у розмірі 3 041 грн. 37 коп.
 
Стягнути з Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 3 041 грн. 37 коп.
 
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.       
 
Стягнути з Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського на користь  ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп. та витрат за надану правничу допомогу у розмірі 6 500 грн. 00 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
 
     Головуючий: 
 
     Судді: