УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 199/5420/22
провадження № 51-2221ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                 ОСОБА_1 ,
суддів                             ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від  11 серпня 2022 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянинаУкраїни, зареєстрованогоза адресою:  АДРЕСА_1 , офіційно не працевлаштованого, раніше неодноразово судимого, останній раз 21 червня 2018 року Кіровським районним судом                            м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 187, ч. 5 ст. 72 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років (звільнився у зв`язку з відбуттям покарання 03 березня 2022 року), визнано винуватим у вчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч. 4ст. 185 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Як вбачається з вироку суду, 09 липня 2022 року, близько 20 год, ОСОБА_5 , маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, достовірно знаючи, про введення воєнного стану в Україні, перебуваючи у приміщенні магазину «Good Beer» на пр. Слобожанському, 1, у м. Дніпро, побачив на столі за стійкою мобільний телефон «Хіаоmі Note 8», й у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна. Впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, а отже усвідомлюючи таємний характер своїх злочинних посягань, повторно, в умовах воєнного стану, підійшов до стійки та взяв зі столу вказаний мобільний телефон, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 2916,55 грн.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 13 березня 2023 року апеляційну       скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок                                        Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_5 - без змін. 
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_4 , не оспорюючи кваліфікації дій та доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення стосовно нього в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість та застосувати до нього положення статей 69, 75 КК. Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що суд, під час призначення засудженому покарання, не повною мірою зважив на його особу, який щиро розкаявся, відшкодував завдані збитки, працевлаштувався, має позитивні характеристики за місцем роботи та проживання, а також міцні соціальні зв`язки та наявність ряду захворювань.
Перевіривши доводи у касаційній скарзі та додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Твердження захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети й вищезазначених принципів, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За змістом ст. 414 КПКневідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається із оскаржуваних судових рішень вказаних вимог закону суди попередніх інстанцій дотримались.
Так, місцевий суд, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу ОСОБА_5 , який свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав, але вже після викриття його злочинних дій та з метою пом`якшити свою відповідальність, не працює, перебував на обліку у лікаря нарколога, раніше неодноразово судимий, вчинив новий злочин в умовах воєнного стану через  короткий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі.
 При цьому районний суд взяв до уваги відсутність обставин, які пом`якшують покарання, і наявність обставини, яка його обтяжує - рецидив злочинів, та дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_5 положень статей 69, 75 КК.
Разом з тим, суд першої інстанції зважив на відсутність моральних та матеріальних претензій з боку потерпілої, характеристику за місцем проживання ОСОБА_5 , прохання його дружини, яка просила не позбавляти волі останнього та призначив йому мінімальне покарання у межах санкції ч.4 ст. 185 КК, вважаючи, що виправлення  ОСОБА_5 можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства із реальним відбуванням покарання. 
За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції не установив порушень, допущених місцевим судом, під час призначення покарання, погодився з його висновками та зазначив мотиви з яких залишив апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення.
Твердження про необхідність застосування до ОСОБА_5 вимог ст. 69, 75 КК були предметом оцінки апеляційного суду, який визнаючи їх необґрунтованими зважив на нижченаведене.
Відповідно до вимог ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Однак, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення вчиненого в умовах воєнного часу,  відсутність пом`якшуючих покарання обставин, наявність обтяжуючої обставини - рецидиву злочинів, з урахуванням даних про особу ОСОБА_5 , який раніше неодноразово судимий, на шлях виправлення не став і вчинив новий злочин невдовзі після звільнення з місць позбавлення волі, колегія суддів апеляційного суду не знайшла підстав для застосування ст. 69 КК.
При цьому апеляційний суд не знайшов також достатніх підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання на підставі положень    ст. 75 КК, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду, вбачаючи, що навіть з урахуванням всіх обставин, на які посилається захисник у касаційній скарзі щодо даних про особу ОСОБА_5 , достатніх підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК немає.
Призначене  ОСОБА_5 покарання, як за своїм видом так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості та слугувати підставою для зміни або скасування вироку, оскільки, з урахуванням обставин наведених у вироку, воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст. 50 КК.
Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо покарання і враховує, що призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах статті за якою його засуджено, суди повною мірою взяли до уваги усі обставини і належним чином мотивували свої рішення.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судові рішення відповідають вимогам ст. 370 КПК, є законними та обґрунтованими.
Отже, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі, Суд не вбачає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення скарги, а тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою               захисника ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду                                             м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .
 Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                     ОСОБА_3