17.04.23
22-ц/812/362/23
Провадження № 22-ц/812/362/23
ПОСТАНОВА
Іменем України
17 квітня 2023 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                справа № 481/801/22
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану представником – адвокатом Павловим Юрієм Володимировичем, на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області, ухвалене 17 січня 2023 року під головуванням судді Вжещ С.І., повний текст судового рішення складений 23 січня 2023 року,
У С Т А Н О В И В:
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що з початку 90-х років він проживав разом з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та у 2003 році вони купили у ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 для спільного проживання. 27 листопада 2003 року ОСОБА_3 була складена розписка, згідно якої вона отримала від ОСОБА_2 кошти в сумі 5500 грн за вищевказаний будинок. Як вказав позивач, кошти, за які було придбано будинок, належали йому, так як він на той час був пенсіонером та отримував пенсію за віком, а також продовжував працювати як найманий працівник та отримував заробітну плату, крім цього отримував доходи від ведення домашнього господарства, зокрема тваринництва, а ОСОБА_2 на той час отримувала лише пенсію як пенсіонер за віком. Таким чином з 2003 року і до теперішнього часу він відкрито володіє даним будинком, утримує його, проживає у ньому. У 2016 році вулицю Котовського в с. Софіївка Новобузького району Миколаївської області було перейменовано на вул. Лазурна, а у 2020 році територія Софіївської сільської ради увійшла до складу Баштанського району Миколаївської області. Як зазначив позивач, у 2020 році він вирішив скласти заповіт стосовно будинку, але у нього відсутні будь-які документи, що підтверджують право власності на будинок. У червні 2022 року він зустрівся з ОСОБА_3 та запропонував їй укласти з ним договір купівлі-продажу даного будинку, але остання повідомила, що вона ніколи не була власником даного будинку та не може бути стороною такого договору. Згідно інформації від 20.06.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 03.10.2016 року за №16818564 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 - за ОСОБА_2 . Підставою для державної реєстрації права власності ОСОБА_2 зазначено рішення виконавчого комітету Софіївської сільської ради № 32 від 29 липня 2016 року. Між тим даний документ не входить до переліку документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності, зазначених в положенні ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що була чинною на момент державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , а тому, на думку ОСОБА_1 , державний реєстратор повинен був відмовити в державній реєстрації права на будинок.
Посилаючись на те, що він добросовісно заволодів будинком у 2003 році і продовжує ним володіти безперервно протягом майже 19 років, просив визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 за набувальною давністю. 
Відповідачка ОСОБА_2  подала заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідачки - адвокат Судариков Г.В. - підтвердив, що з 2003 року ОСОБА_2 разом із позивачем спільно проживали однією сім`єю у будинку по АДРЕСА_1 . Вказував, що  ОСОБА_2 , продавши свій будинок в селі Володимирівка, спірний будинок придбала у  ОСОБА_3 без оформлення договору купівлі-продажу, оскільки в останньої документів про право власності на вказане домоволодіння не було. В 2016 році ОСОБА_2 зареєструвала право власності на вказаний житловий будинок. На початку 2022 року відповідач тимчасово поїхала зі спірного домоволодіння до доньки в місто Миколаїв, оскільки, через свій похилий вік та стан здоров`я не могла повноцінно поратись, а її співмешканець, позивач ОСОБА_1 , не допомагав їй. На думку представника відповідачки, ОСОБА_1 не довів, що набув право власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю.
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Павлов Ю.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 січня 2023 року та ухвалити нове, про задоволення позову.
Апелянт зазначав, що позивачем було наведено обставини добросовісного заволодіння житловим будинком, додано письмові докази та були допитані свідки, а тому ним було доведено існування передбачених ст. 344 ЦК України підстав для визнання за ним права власності на спірний будинок за набувальною давністю. Між тим, суд критично поставився до показань свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки дані свідки є родичами позивача, та в порушення вимог ч. 3 ст. 89 ЦПК України не зазначив про відхилення чи врахування показань свідків, тоді як будь-яких даних, які б вказували б на те, що дані свідки надали неправдиві показання відсутні. Також вважає, що суд помилково встановив, що ОСОБА_2 купила житловий будинок у ОСОБА_3 на підставі розписки за рахунок коштів, які були отримані нею від продажу її попереднього житла, оскільки у справі відсутні докази, що між цими особами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений нотаріально. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином сповіщені, зокрема згідно повідомлення про вручення поштового відправлення представником ОСОБА_1 – адвокатом Павловим Ю.В. – судова повістка була отримана 05 квітня 2023 року. Клопотань про відкладення судового розгляду не надходило. Від ОСОБА_2 надійшла заява, у якій відповідачка просить розглянути справу у її відсутність, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
За такого відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає можливим проводити судовий розгляд за відсутністю учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
З наданих представниками сторін у суді першої інстанції пояснень вбачається, що сторони з початку 90-х років проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у 2003 році для спільного проживання було фактично придбано у ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , проте договір купівлі-продажу оформлений не був. З розписки, складеної ОСОБА_3 27.11.2003 року, у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та завіреної 27.11.2003 року секретарем виконавчого комітету Софіївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області Звонарьовою Я.О., вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 гроші в сумі 5500 грн. за будинок, розташований в АДРЕСА_1 ( а.с.4). З цього часу сторони постійно проживали разом однією сім`єю в даному будинку, на початку 2022 року відповідачка тимчасово поїхала зі спірного домоволодіння до доньки в місто Миколаїв. 
Як убачається з листа секретаря Софіївської сільської ради Маєвської А. № 545/02.01.05 від 27.06.2022 року (а.с. 5) згідно погосподарської книги села Софіївка (вулиця Котовського, Інгульська) за 2001-2005 роки номера об`єкта погосподарського обліку 65 були зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (вибула у особовий рахунок 274 с. Софіївка), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; згідно погосподарської книги № 1 с. Софіївка за 2006-2010 роки номера об`єкта погосподарського обліку 52; погосподарської книги № 1 с. Софіївка за 2011-2015 роки номера об`єкта погосподарського обліку 0076; погосподарської книги № 1 с. Софіївка за 2016-2020 роки номера об`єкта погосподарського обліку 0076; погосподарської книги № 1 с. Софіївка за 2021-2025 роки номера об`єкта погосподарського обліку 0076, головою домогосподарства є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований також ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно відомостей, зазначених у паспортах сторін, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою спірного будинку з 28.08.2004 року, а ОСОБА_1 – з 02.09.2005 року.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 складається з: будинку літера "А-1", 1950 року; літньої кухні літера "Б", 1950 року побудови; сараю літера "В" 1950 року побудови; льоху літера "Г", 1950 року побудови; гаражу літера «Д», 1970 року побудови; вбиральні літера "Ж", 1950 року побудови; огорож № 1, 2, споруди І, ІІ. 
Вказане підтверджується технічним паспортом, виготовленим 26 липня 2016 року Комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" на замовлення відповідача ОСОБА_2 , де остання зазначена власником вказаного домоволодіння (а.с. 78-84). Згідно супровідного листа Новобугської філії КП ММ БТІ про направлення на адресу суду копії інвентарної справи на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 технічна документація на зазначене майно була виготовлена на підставі рішення виконавчого комітету Софіївської міської ради № 32 від 29.07.2016 року, попередня інформація на дане домоволодіння у КП ММ БТІ відсутня (а.с. 35-42).
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на будинок АДРЕСА_2 03 жовтня 2016 року було зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с.6). 
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. 
Зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. 
Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності наступних умов у сукупності: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). 
Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.
Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц, від 02 липня 2020 року у справі № 201/18371/17, від 22 липня 2020 року у справі №639/1003/15, від 11 листопада 2022 року у справі № 175/2338/16-ц.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на спірний будинок починаючи з 03 жовтня 2016 року зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_2 . 
Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).
Між тим державна реєстрація речових прав відповідачки ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно не скасована і позивачем ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку – шляхом заявлення відповідної позовної вимоги - не оспорювалась.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають
З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про обгрунтованість позову є помилковими, оскільки не узгоджуються з вимогами закону.
Таким чином, вирішуючи спір, суд правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, повно та всебічно з`ясував обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
При цьому колегія судів зауважує, що в даному випадку із характеру спору випливає, що між сторонами фактично існує спір з приводу права власності кожного з них на спірне нерухоме майно, що було набуте під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником – адвокатом Павловим Юрієм Володимировичем, залишити без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 січня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий  В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 19 квітня 2023 року