КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 753/8159/21
номер провадження №22-ц/824/7507/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду 
цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Потапьонок К.В.,	
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2   - ОСОБА_1 
на рішення Дарницького районного суду м. Києва 16 січня 2023 року /суддя Трусова Т.О./
у справі за позовом ОСОБА_2    до ОСОБА_3 , треті особи: акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Княгиня Ярославна», товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Даліз-Фінанс» про встановлення факту окремого проживання, визнання майна та майнових прав особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту їх окремого проживання в період з 01.01.2014 по 04.03.2019, визнання особистою приватною власністю грошових коштів в розмірі 1 595 308 грн, сплачених як забезпечувальний платіж за укладеним з ТОВ «КУАПФ «Даліз-Фінас» попереднім договором від 11.10.2018, та майнових прав за цим договором на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (далі також - спірне майно, спірна квартира).
Рішенням  Дарницького районного суду м. Києва 16 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 185-190/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2   - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, 
Наголошував на процесуальних порушеннях суду першої інстанції - упередженій поведінці судді, щодо допиту свідка ОСОБА_4 та спонукання до відмови від дачі пояснень, відображення інших показань в рішенні суду, що не відповідають наданим  в засіданні, з приводу чого було заявлено відвід. Наголошував, що судом першої інстанції не надано оцінки поясненням свідка з приводу того, що батько не приймав участі у фінансуванні та придбанні спірного житла, а кошти були отримані в якості позики, від позикодавця якого судом першої інстанції не було допитано саме через форс-мажорні обставини - війну. Щодо погодження договорів про придбання квартири з боку відповідача, то окрім погодження, він жодним чином не приймав участі у їх фінансуванні. Не приймав участі відповідач і у договорів позики коштів, а кошти не були позичені в інтересах сім'ї. В апеляційну скаргу представник апелянта включив заперечення на ухвалу суду від 21.11.2022 р. про залишення заяви про відвід судді без розгляду. Вказував, що поведінка судді викликала сумніви у безсторонності, рішення прийнято за відсутності допиту ключового свідка. Також не було спростовано доводи щодо підстав відводу, з огляду на що просив ухвалу скасувати.
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її вимог. Вказував, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з рішенням суду  і суб`єктивним сприйняттям правовідносин, що виникли між сторонами. Наголошував, що договір позики нотаріально не посвідчений та є фіктивним. Стороною позивача не було забезпечено явку свідка - позикодавця, тому у суду першої інстанції не було можливості допитати такого свідка. Наголошував, що на укладення договорів по придбанню спірної квартири надавалась також згода чоловіка позивача, що додатково підтверджує той факт, що житло було придбано в інтересах сім`ї.
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5  в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, клопотав про відкладення розгляду справи у зв`язку з призначенням в цей день іншого судового засідання у кримінальному провадженні, яке судом відхилено, як таке, що подано без належних доказів, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що 15.10.1994 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а. с. 7).
У шлюбі у подружжя народилося двоє дітей - на цей час повнолітній син ОСОБА_6 та малолітня дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
11.10.2018 між ТОВ «КУАПФ «Даліз-Фінас», що діяло від імені та в інтересах акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Княгиня Ярославна» (майбутній продавець) - з одного боку, та ОСОБА_2 (майбутній покупець) - з іншого, було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири від 11.10.2018, посвідчений ПН КМНО Приходько Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 2716, предметом якого є зобов`язання сторін в майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (1 черга) на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:003:0058 (а.с.12-13).
Згідно з умовами, визначеними пунктом 2.2. попереднього договору, квартира яка є предметом цього договору, стане власністю майбутнього покупця на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № Л/1/КВ-133 від 14.12.2016 року, що укладений між майбутнім продавцем та забудовником.
Відповідно до пункту 3.1. попереднього договору ціна майбутнього основного договору буде складатись з суми всіх здійснених майбутнім покупцем забезпечувальних платежів (попередніх оплат вартості квартири) у строки та в порядку, визначених цим договором, та з урахуванням пунктів 3.4. та 3.5. цього договору.
Згідно пункту 3.2. попереднього договору розмір забезпечувального платежу (попередньої оплати вартості квартири) за даним договором складає 1 529 478,00 грн, без ПДВ, що еквівалентно 54 624, 21 дол США на дату підписання договору, який зараховується у ціну квартири за основним договором.
Сторони попереднього договору домовились, що майбутній покупець зобов`язаний оплатити забезпечувальний платіж (попередню оплату вартості квартири) до 19.10.2018 (пункт 3.3. попереднього договору).
Згідно з пунктом 3.4. попереднього договору після введення будинку в експлуатацію та отримання технічного паспорту на квартиру (проведення обмірів БП) майбутній продавець розраховує різницю між фактичною загальною площею квартири та проектною загальною площею квартири.
Відповідно до пункту 3.4.1. у випадку збільшення площі квартири за результатом обмірів БТІ майбутній продавець протягом 30 календарних днів з моменту отримання таких обмірів надсилає майбутньому покупцю лист-повідомлення про необхідність здійснення доплати забезпечувального платежу.
Дослідженням змісту попереднього договору установлено, що його було укладено за нотаріально посвідченою згодою чоловіка майбутнього покупця - відповідача ОСОБА_3 (пункт 6.8. договору).
Факт надання такої згоди підтверджується також копією заяви відповідача від 11.10.2018, зареєстрованої у нотаріальному реєстрі за № 2715 (а.с. 117).
У пункті 4.4.3. договору зазначено, що майбутній покупець зобов`язаний при необхідності, одержати оформлену належним чином згоду другого з подружжя на купівлю квартири (підпис на заяві про таку згоду має бути засвідчений нотаріально).
На виконання умов договору позивачкою ОСОБА_2 як майбутнім покупцем було внесено кошти в загальному розмірі 1 595 308 грн., що підтверджується квитанціями від 18.10.2018 на суму 1 529 478 грн та від 26.04.2019 на суму 65 830 грн (а.с. 14, 17).
У 2019 р. будівництво будинку, у якому розташоване спірне майно, завершене, а 21.06.2019 право власності на квартиру зареєстроване за АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Княгиня Ярославна», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер: 253525680 від 20.04.2021 (а.с. 18-19).
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.03.2020, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2022, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8-9, 10-11).
11.02.2021 позивачка звернулась до відповідача з письмовою вимогою про надання нотаріально посвідченої згоди на укладення основного договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с.22).
У відповідь на вимогу відповідач запропонував оформити право власності на квартиру на малолітню дочку, вказуючи, що у разі незгоди з такою пропозицією він особисто прибуде до ТОВ «КУАПФ «Даліз-Фінас» для оформлення права власності на квартиру як на спільне сумісне майно подружжя (а.с.23).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався положеннями статті 60 СК України про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже конструкція наведеної норми передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Частина 3 статті 368 ЦК України також передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 65 цього Кодексу визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя і в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане і інтересах сім`ї.
Разом з тим, стаття 57 СК України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу.
До такого майна належить, зокрема, майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини 1 статті 57 СК).
Частиною 6 цієї норми також передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За правилами, встановленими статтями 331, 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.
Відтак за змістом вищевказаних положень цивільного законодавства об`єкт цивільних прав набуває статусу нерухомого майна при існуванні таких обставин: завершення будівництва; прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації; здійснення державної реєстрації права власності на нього у встановленому законодавством порядку.
Водночас стаття 177 ЦК України відносить до об`єктів цивільних прав майнові права, під якими розуміються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Виходячи з визначення попереднього договору як договору, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (частина 1 статті 635 ЦК України), у разі його укладення виникає двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір.
Наведене означає, що укладенням попереднього договору та сплатою коштів на виконання його умов позивачка вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичного факту, необхідного для отримання в майбутньому права власності на об`єкт нерухомого майна, і тим самим набула на нього майнове право.
За обставинами справи установлено факт набуття спірною квартирою статусу нерухомого майна та здійснення реєстрації права власності на неї за майбутнім продавцем - АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Княгиня Ярославна», при цьому право позивачки на отримання квартири у власність на підставі договору купівлі-продажу майбутній продавець не оспорює, проте висуває умову про надання передбаченої попереднім договором та статтею 65 СК України нотаріально посвідченої згоди на укладення договору другим з подружжя (відповідачем), за згодою якого укладався попередній договір.
Натомість відповідач не визнає право позивачки на одержання квартири у її особисту власність наполягаючи на тому, що майно буде придбаватись у спільну сумісну власність, у зв`язку з чим позивачка і звернулась до суду з даним позовом.
Оскільки майнові права на спірну квартиру були набуті в період зареєстрованого шлюбу сторін, а за принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), саме на позивачку покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна
Відповідно до положень статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування.
Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).
На обґрунтування вимог позову позивачка послалась на те, що на момент укладення попереднього договору та сплати коштів на його виконання вона та відповідач не вели спільного господарства та їх шлюбні відносини були припинені.
Судом установлено, що у серпні 2019 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу.
Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу сторін, суд виходив із того, що шлюбні відносини між ними припинені, вони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, проте час фактичного припинення їх шлюбних відносин судом не встановлювався.
Разом з тим, допитаний на прохання позивачки, в суді першої інстанції, повнолітній син сторін ОСОБА_4 підтвердив в суді, що до жовтня 2019 р. батьки проживали разом в одній квартирі, займали одну спальну кімнату та у них був спільний побут. Свідок пояснив, що після виходу батька на пенсію у 2013 р. лише мати забезпечувала фінансову сторону життя їх сім`ї, а батько, який відмовився брати участь у веденні сімейного бізнесу, займався домашнім господарством. ОСОБА_4 також повідомив про часті сварки між батьками.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновків, що описані свідком взаємини сторін є доказом наявності між ними подружніх відносин, що спростовує доводи позову про їх окреме проживання на час вчинення позивачкою юридично значимих дій, необхідних для отримання в майбутньому права власності на спірну квартиру.
На спростування презумпції спільності майна позивачка надала договір позики від 01.10.2018, відповідно до умов якого вона позичила у ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1 600 000 грн, та розписку ОСОБА_8 від 29.01.2021 про повернення позики (а.с. 20).
Дослідженням змісту вказаних документів, судом першої інстанції установлено, що у них відсутні будь-які фактичні дані, які б свідчили про те, що отримані від ОСОБА_8 грошові кошти були вкладені у придбання майнових прав на спірну квартиру.
Даючи оцінку наведеним доказам, суд першої інстанції також враховував, що факт виконання умов попереднього договору за рахунок позичених коштів відповідачем не визнається, його підпис на договорі позики відсутній, договір позики між позивачкою та ОСОБА_8 нотаріально не посвідчувався, доказів знаходження позичених коштів на банківських рахунках суду не надано, а договір і розписка підписані самою позивачкою, яка має пряму юридичну заінтересованість у цій справі, її близькою подругою і сином, який у спірних правовідносинах виступає на стороні матері, що дало суду першої інстанції підстави ставити під сумнів їх достовірність в цілому.
Так, за змістом положень сімейного законодавства, які регулюють майнові права та обов`язки дружини та чоловіка, укладення під час шлюбу одним з подружжя договору позики та вкладення одержаних за цим договором коштів у придбання майна не змінює правового статусу такого майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя навіть за умови виконання позикового зобов`язання після розірвання шлюбу.
У такому випадку той з подружжя, який виконав позикове зобов`язання, не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, заявити до другого з подружжя вимогу про стягнення половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення позики.
Отже установлений судом факт укладення попереднього договору у період зареєстрованого шлюбу сторін, надання відповідачем на виконання вимог статті 65 СК України нотаріально посвідченої згоди на його укладення, та відсутність належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростовували поширення правового режиму спільного сумісного майна на сплачені за цим договором грошові кошти, дали суду першої інстанції обґрунтовані підстави вважати, що презумпція спільності майна подружжя позивачкою не спростована.
Доводи апеляційної скарги, щодо упередженої поведінки судді при допиті свідка ОСОБА_4 , відображення інших показань в рішенні суду, не допиті позикодавця якого через форс-мажорні обставини - війну, апеляційним судом не приймаються, з огляду на таке.
Так, за вимогами позову, позивач просила встановити факт окремого проживання в період з 01.01.2014 року по 04.03.2019 року, при цьому, з позовом про розірвання шлюбу позивач звернулась у серпні 2019 року, а саме рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили 17.11.2020 р.
Справа в суді першої інстанції розглядалась в порядку заочного розгляду, 06 квітня 2020 року, до суду першої інстанції, надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року у цивільній справі №753/16295/19 (провадження № 2/753/1635/20), в якій останній просив переглянути вказане рішення з подальшим його скасуванням, призначити справу до розгляду в загальному порядку та просив строк на примирення. Заяву судом першої інстанції залишено без задоволення.
Переглядаючи справу в порядку апеляційного перегляду, судом не встановлювався період, з якого сторони проживають окремо.
Водночас, встановлено, що сторони мають повнолітнього сина та малолітню доньку - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Отже, на момент 2013 року, як вказує позивач момент не проживання, молодшій доньці було приблизно два роки.
При цьому, у матеріалах справи містяться довідки про доходи позивачки лише за 2020 рік. Матеріали справи не містять даних щодо доходу позивача у інші періоди.
Не містять і матеріали справи будь-яких банківських довідок щодо наявності коштів у позикодавця ОСОБА_8 , які, були передані позивачу за договором позики.
Отже, походження коштів, які передані за попереднім договором як забезпечувальний платіж за спірну квартиру, позивачем не доведено належними і допустимим доказами, якими показання свідка - позикодавця в даному випадку не є.
Крім того, в суді першої інстанції було допитано свідка  - повнолітнього сина сторін, який у спорі є зацікавленою особою, а тому рішення не можу обґрунтовуватись лише показаннями зазначеного свідка.
Водночас, позивач, стверджуючи про відсутність шлюбних відносин тим самим показує певну суперечливу поведінку, що не дає підстав об`єктивно стверджувати про відсутність шлюбних відносин між сторонами в період, заявлений у позові, оскільки звернулась вона за розірванням шлюбу після п`яти років, як вона стверджує, відсутності відносин.
Таким чином, оскільки згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, достовірних і достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем не надано, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Крім того, в апеляційну скаргу представник апелянта включив заперечення на ухвалу суду від 21.11.2022 р. про залишення заяви про відвід судді без розгляду. Вказував, що поведінка судді викликала сумніви у безсторонності, рішення прийнято за відсутності допиту ключового свідка. Також не було спростовано доводи щодо підстав відводу, з огляду на що просив ухвалу скасувати.
Надаючи оцінку при перегляді рішення, апеляційний суд наголошує, що по суті заява про відвід не розглядалась у зв`язку з пропуском строку для заявлення відводу. клопотання про поновлення такого строку позивачем не заявлялась.
Таким чином, апеляційний суд вказує на те, що підстав для надання оцінки заявленому відводу по суті не має, оскільки заяву залишено без розгляду /а.с. 161-162/.
Таким чином,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2   - ОСОБА_1  на рішення Дарницького районного суду м. Києва 16 січня 2023 року - залишити без задоволення.   
Рішення Дарницького районного суду м. Києва 16 січня 2023 року - залишити без змін.  
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: