ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/563/22  Номер провадження 22-ц/814/2937/23	Головуючий у 1-й інстанції Смілянський  Є.А.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Лобова О.А., Панченка О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,
представника позивача - адвоката Симоненка Т.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника позивача, ОСОБА_1 , адвоката Симоненка Т.В., на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 16 січня 2023 року
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
У жовтні 2022 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала:
Встановити факт проживання  ОСОБА_1  із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2008 року по вересень 2021 року;
Визнати спільною сумісною власністю гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 ;
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .
В обґрунтуванням позову зазначала, що вона з відповідачем з 2008 року по вересень 2021 року спільно проживали без реєстрації шлюбу. 
На початку 2008 року вони почали спільне сумісне життя в АРК Крим, потім (через місяць, коли стало відомо про її вагітність) переїхали ближче до родини її чоловіка - в с. Куйбишеве, Оржицького району Полтавської області (наразі - с. Вишневе, Лубенський р-н, Полтавська обл), почали проживати однією, вести спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет. 
Вона працевлаштувалась спочатку на ферму СТОВ «Агрофірма «Куйбишево», де пропрацювала з 2010 по 2014, а потім після реорганізації підприємства її було прийнято на роботу на СТОВ «Вишневе-Агро», де вона пропрацювала дояркою до 2018 року, а з 2018 року по 2019 працювала в ТОВ «Обрій» - оператором машинного доїння. 
Від даного шлюбу в них народилося двоє синів:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії  НОМЕР_3 , виданим Куйбишевською сільською радою Оржицького району Полтавської області 18.09.2008, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Куйбишевською сільською радою Оржицького району Полтавської області 17.11.2011. 
Після народження другого сина, а саме 17.01.2012 її цивільний чоловік уклав договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 (нині - с. Вишневе, Лубенський р-н, Полтавська обл).
Вказувала, що кошти на будинок вони збирали разом, оскільки розуміли, що їм необхідне окреме житло.
В результаті частих сварок та непорозумінь, з вересня 2021 року вирішили розірвати фактичне сімейне життя, вона почала систематично їздити на роботу в Чеську Республіку, зв`язок з відповідачем припинився, а перебуваючи в Україні в одному будинку з чоловіком проживати перестала.
Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 16 січня 2023 року відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.
короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Із вказаним рішенням не погодилась позивач та оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника, адвоката Симоненка Т.В.
В апеляційній скарзі прохала рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог.
Вказувала, що належними і достатніми доказами підтверджено факт спільного проживання з відповідачем з 2008 по 09.2021 рік, зокрема довідкою-характеристикою їх сім`ї, що додавалась до позову, яка була надана старостою Вишневого старостинського округу на вимогу відповідача і оригінал якої знаходиться у нього та надавався в іншій справі № 543/448/22 за її позовом про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми, встановлення способу та порядку участі матері у вихованні та спілкуванні з дітьми; до апеляційної скарги додається довідка такого ж змісту, одержана на запит. Суд безпідставно не надав оцінки факту її працевлаштування за місцем переїзду з відповідачем. Вказувала, що суд однобічно прийняв до уваги лише покази свідків на стороні відповідача, що є його близькими родичами (сестри, матері та батька) та безпідставно відхилив покази свідків, про допит яких заявляла вона, зокрема свідка ОСОБА_5 . Доводи про те, що спірний будинок придбаний за власні кошти відповідача та його родичів є непідтвердженими.
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач прохав рішення місцевого суду залишити без змін. 
Заперечував, що довідка-характеристика № 77 від 01.02.2023, долучена скаржницею до апеляційної скарги, не є тотожною довідці № 664 від 26.09.2022, та здобута вже після розгляду справи. Вказував, що суд вірно встановив обставини справи. Він не заперечував близьких відносин з позивачкою та переїзд разом із нею до с. Куйбишеве, але при цьому наголошував, що спільно як одна сім`я вони не проживали, мешкали за різними адресами, а лише час від часу підтримували відносини, в тому числі й інтимного характеру. Окрім цього, суд першої інстанції вірно надав оцінку свідченням ОСОБА_6 , оскільки остання лише з 2017 по 2021 рік проживала у с. Вишневе (колишня назва - с. Куйбишеве) та не могла знати про наявність відносин між ними з 2008 року. 
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Місцевим судом установлено, що сторони на початку 2008 року  переїхали з Автономної Республіки Крим в с. Куйбишеве, Оржицького району Полтавської області (на даний час - с. Вишневе, Лубенського району). Зазначена обставина не заперечується сторонами та підтверджується відомостями з паспортів про реєстрацію місця проживання, довідкою Вишневого старостинського округу від 28.10.2022 № 766 та показами свідків.
Мають двох синів:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії  НОМЕР_3 , виданим Куйбишевською сільською радою Оржицького району Полтавської області 18.09.2008, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Куйбишевською сільською радою Оржицького району Полтавської області 17.11.2011. 
Місцевим судом установлено, що до 14.08.2012 сторони проживали окремо та сімейних відносин не підтримували. Зазначена обставина встановлена на підставі показів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , довідками Вишневого старостинського округу від 28.10.2022 № 766 (а.с. 75), від 10.11.2022 року № 764 (а.с. 76).
Покази свідка ОСОБА_5 щодо проживання сторін по справі однією сім`єю з 2008 року суд вважає неналежним доказом, оскільки його покази спростовуються показами вищезазначених свідків та при цьому суд також приймає до уваги те, що зазначений свідок є кумом позивача по справі.
Отже, місцевим судом не встановлено, що за період з 2008 року і до 14.08.2012 року сторони мали взаємні права і обов`язки, вели спільний бюджет, побут чи господарство.
Разом із тим встановлено, що з 14.08.2012 і до вересня 2021 року проживали однією сім`єю разом та мали взаємні права і обов`язки, вели спільний бюджет, побут та господарство. Зазначена обставина встановлена на підставі показів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , паспортними даними про місце реєстрації сторін, довідкою-характеристикою Вишневого старостинського округу від 26.09.2022 № 664, довідкою Вишневого старостинського округу від 10.11.2022 № 768.
Надані сторонами докази - трудові книжки суд вважає неналежними доказами у відповідності до статті 77 частина 4 ЦПК України, оскільки вони не стосуються предмету доказування, а лише підтверджують трудові правовідносини з певними підприємствами.
Також, судом не прийнято до розгляду доказ відповідача у вигляді договору найму житлового приміщення на підставі статті 83 частина 3 ЦПК України у зв`язку з визнанням неповажними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк. При цьому, суд враховує, що відповідач з клопотанням про надання додаткового строку для подання вказаного доказу не звертався.
З вересня 2021 року сторони по справі разом не проживають, оскільки сімейне життя позивача та відповідача не склалося і позивач почала систематично їздити на роботу в Чеську Республіку, діти залишилися проживати з батьком. Зазначена обставина сторонами не заперечується.
ОСОБА_2 за свої власні кошти та за кошти своїх батьків 17.01.2012 придбав у свою власність будинок за адресою АДРЕСА_1 . Зазначена обставина підтверджується договором купівлі-продажу від 17.01.2012, Витягом з Державного реєстру правочинів від 17.01.2012, Витягом про державну реєстрацію прав від 23.01.2012 та показами свідків   ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Отже, судом першої інстанції установлено лише факт спільного проживання сторін по справі з 14.08.2012 і до вересня 2021 року, але зазначено, що даний факт не має юридичного значення для позивача, тобто від нього не залежить виникнення, зміна або припинення його майнових прав, оскільки позивач подала позов з метою поділу майна, придбаного до вказаного періоду, тому позов в цій частині не підлягає задоволенню.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2). Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства (ч. 4).
Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)». 
Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених   ЦПК  України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).  (ст. ст. 12, 81, 89  ЦПК України) 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Місцевим судом установлено, що не заперечувалось сторонами у справі, що на початку 2008 року   ОСОБА_1  та ОСОБА_2  переїхали з Автономної Республіки Крим в с. Куйбишеве, Оржицького району Полтавської області (на даний час - с. Вишневе, Лубенського району). 
Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_1 є уродженкою с. Пшеничне Нижньогірського району Автономної Республіки Крим та її переїзд з ОСОБА_2 до с. Вишневе Лубенського району Полтавської області фактично відбувся за місцем проживання родини останнього. 
Так, з паспортних даних ОСОБА_2 вбачається, що він був знятий з реєстрації з 22.08.2008 за адресою АДРЕСА_2 , та з 30.08.2008 по 14.08.2012 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 (наразі - с. Вишневе, Лубенського району). 
Після переїзду,  ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився перший син - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 - другий син, ОСОБА_4 .
З трудової книжки позивачки вбачається, що вона з 2010 року працевлаштувалась за місцем переїзду до с. Вишневе, мала постійне місце роботи на ТОВ «Агрофірма «Куйбишеве» (після реорганізації - СТОВ «Вишневеагро»), а з 2018 по 2019 - ТОВ «ОБРІЙ».
Також, апеляційним судом установлено, що у своїх поясненнях, наданих суду першої інстанції у судовому засіданні 14.12.2022, відповідач ОСОБА_2 пояснював, що познайомився із позивачкою у Криму ще до 2008 року, де проживав. На запитання судді яким чином позивач почала проживати в с. Вишневе Лубенському районі Полтавської області, пояснив суду, що у 2008 році, як тільки дізнались про її вагітність, вирішив забрати її сюди, щоб була рядом. Вказуючи, що позивач проживала у селі Вишневе за іншою адресою, ніж він, назвати за якою саме - не зміг.
Апеляційний суд зазначає, що довідка № 764 від 10.11.2022 з погосподарських книг по селу Вишневе за період з 2008 по 2012 рік (а.с. 76), долучена відповідачем до відзиву на позов, містить дані лише про зареєстрованих у домоволодінні за адресою АДРЕСА_4 осіб, та безумовно не спростовує обставину спільного проживання відповідача з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у селі Вишневе.
Доводи позивачки про те, що як одна сім`я вони почали проживати разом ще з 2008 року в АР Крим та здійснили переїзд до нового місця проживання ближче до родини чоловіка, як тільки стало відомо про її вагітність першим сином, є переконливими для суду з огляду на встановлені обставини.
Після народження у сторін ІНФОРМАЦІЯ_4 молодшого сина, ОСОБА_2 17.01.2012 було укладено договір купівлі-продажу будинку за адресою АДРЕСА_1 , де згодом (14.08.2012) були зареєстровані як сам відповідач, так і позивачка з двома дітьми, що вбачається з довідки-характеристики Вишневого старостинського округу Лубенського району Полтавської області № 664 від 26.09.2022. Також з цієї довідки вбачається, що вони характеризуються, як сім`я, позитивно, без нарікань від сусідів, факти неналежного забезпечення дітей та насильства у сім`ї відсутні.
Доводи відповідача про те, що з позивачкою в них були тільки періодичні відносини інтимного характеру є менш переконливими, на думку апеляційного суду, з огляду сукупність встановлених обставин.
Згідно з ч. ч. 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дійшовши висновку, що тільки з 14.08.2012 і до вересня 2021 року сторони проживали однією сім`єю разом, мали взаємні права і обов`язки, вели спільний бюджет, побут та господарство, суд першої інстанції виходив з дати реєстрації сторін у придбаному будинку, що є предметом поділу, та з показів свідків, що є виключно близькими родичами відповідача (матері - ОСОБА_8 , батька - ОСОБА_9 , сестри - ОСОБА_7 ), натомість покази свідка ОСОБА_5  щодо проживання сторін по справі однією сім`єю з 2008 року суд першої інстанції вважав неналежним доказом, оскільки він є кумом позивачки.
Доводи апеляційної скарги щодо необ`єктивної оцінки судом першої інстанції доказів у справі, зокрема, неприйняття до уваги показів свідка ОСОБА_5 , не дослідження трудової книжки позивача, як доказу її працевлаштування за місцем переїзду з відповідачем, ненадання належної оцінки довідці № 664 від 26.09.2022 (а.с. 27) про те, що вони з дітьми були однією сім`єю, є слушними.
Судом апеляційної інстанції досліджено звукозапис пояснень допитаних судом першої інстанції свідків.
Свідок ОСОБА_7 (сестра відповідача) пояснила у судовому засіданні 12.12.2022, що переїхала з Криму у село Вишневе у 2010 році та на даний час проживає там, а батьки із братом, ОСОБА_2 , переїхали з Криму у 2008 році. Вказувала, що із ОСОБА_1 вони познайомились у Криму, трошки жили, потім переїхали в Полтавську область та «намагались жити разом, вона була вагітна, тоді родила, ОСОБА_2 пішов до батьків, сім`ї, щоб було гладко, в них не було, ОСОБА_2 по більшій часті там, то прийшов, то пішов». Потім вказувала, що як вона приїхала у с. Вишневе (2010 рік) відповідач проживав у батьків. Повідомити суду де проживала ОСОБА_1 у селі Вишневе не змогла, вказувала, що знімала житло. Зазначала, що на придбання будинку збирали кошти всією їхньою родиною, ОСОБА_1 не давала коштів, переїхала до купленого будинку «з одним пакетиком», як зробили ремонт у будинку; ОСОБА_2 (відповідач) допомагав одежею, їжею, міг заночувати, купляв одяг, продукти, іграшки для дітей. ОСОБА_1 , як вийшла на роботу, також купляла продукти. Вони разом купили диван, шафу, холодильник та двоярусне ліжко для дітей. ОСОБА_1 почала їздити за кордон. У подальшому вказувала, що як переїхали на Полтавщину, ОСОБА_1 не захотіла з батьками жити у будинку на АДРЕСА_1 , а почали жити окремо; ОСОБА_2 (відповідач) трошки там пожив, потім повернувся до батьків. Будинок по АДРЕСА_3 , придбавали для того, щоб вони (сторони) там жили там разом. 
Свідок ОСОБА_8 (матір відповідача) пояснила у судовому засіданні 12.12.2022, що з 2008 року вони переїхали з Криму, син проживав біля них, жили вони неважно, потім купили хату, думали складеться сім`я, а вона то живе, то не живе, почала їздити в Чехію, не складалося в них життя. Кошти на хату збирали вони (батьки) та ремонт робили також вони. Проживали окремо, ОСОБА_13 (позивач) проживала на їхній АДРЕСА_5 , на квартирі, а ОСОБА_2 (відповідач) - з ними. У подальшому вказувала, що до придбання будинку майже не проживали, постійно не проживали. Вказувала, що переїжджали з Криму у 2008 році разом із сином та ОСОБА_1 бо вона вагітна була; у придбаний будинок вони переїхали після ремонту. 
Свідок ОСОБА_9 (батько відповідача) пояснив у судовому засіданні 12.12.2022, що до купівлі спірного будинку відповідач проживав з ними, ходив до ОСОБА_1 ; вона кошти на придбання будинку та ремонт не давала; вони лише купували холодильник. З 2008 року вони переїхали з Криму разом із сином та ОСОБА_1 , пробували жити; вони купляли будинок для сина, щоб мав окреме житло; збирали кошти родиною, робили ремонт за свої кошти; син до ОСОБА_1 ходив.
Свідок ОСОБА_10 (не є близьким родичем позивача та відповідача) у судовому засіданні 12.12.2022, повідомив суду, що з 2009 року знайомий із відповідачем по роботі, проживає у с. Вишневе; ОСОБА_2 (відповідач) має двоє дітей; не розписані з жінкою; разом вони майже не жили, по словах; то сходились, то розходились. ОСОБА_2 проживав на Польовій 10 до 2012 року, по словах, відомо, що батьки купили хату у 2012 році; він знайомий із ОСОБА_1 , точно не знає де вона проживала, у домі відповідача бував раз у три місяці, раз у пів року, заходив, про сімейні проблеми відповідач йому не розповідав. 
Свідок ОСОБА_6 (не є близьким родичем позивача та відповідача) пояснювала суду першої інстанції у судовому засіданні 13.01.2023, що з того часу, як вона переїхала у 2017 році до села Вишневе, знає, що з 2017 року по вересень 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жили разом однією сім`єю, потім жили у будинку де прописана ОСОБА_1 поки не поїхала у листопаді за кордон. Вказувала, коли вона приходила до них в гості вони (сторони) їй розповідали, що познайомились у Криму, разом переїхали до його батьків у село Вишневе, ОСОБА_1 була вагітна вже, що почали жити разом зі старшим сином, як народився; вони обидва працювали.
Свідок ОСОБА_5 (є кумом з ОСОБА_1 ) пояснював суду першої інстанції у судовому засіданні 13.01.2023, що проживає у селі Вишневе все життя, сторони, як тільки переїхали до цього села з Криму проживали разом однією сім`єю увесь час разом, ОСОБА_1 була тоді вагітна, до 2021 року вони були сімейною парою, у 2022 році розійшлися та рік вже не проживають. Жили вони разом на одній вулиці де й батьки ОСОБА_2 , але трошки далі (може орендували житло, точно не знає), потім переїхали на другу, позиціонували себе як сім`я. Він практично кожного дня бував у них в гостях до поки у 2018 році не переїхав проживати до Києва; спілкувався, дружив з їхньою родиною; двигун до мотоблоку придбали (це їх спільний бюджет), купляли євровікна, які він встановлював потім у будинку.
Дослідивши пояснення свідків на стороні відповідача, які є його близькими родичами, апеляційний суд вважає їх суперечливими в частині щодо факту спільного проживання сторін разом однією сім`єю у період з 2008 року по час придбання спірного будинку, натомість їх пояснення щодо проживання сторін у спірному будинку вже після його придбання та здійснення у ньому ремонту, покази цих свідків відносно сходяться та підтверджують, що сторони у спірний будинок переїхали з дітьми, спільно проживали до часу переїзду позивачки за межі України, вели спільне господарство, спільно придбавали майно, зокрема, диван, ліжко для дітей, холодильник, піклувались про дітей, працювали.
Покази свідка ОСОБА_10 , на думку апеляційного суду, не конкретизовані; свідок посилався на свідчення по словах, а не на тих фактах, що йому відомі особисто про спільне проживання сторін, а тому не могли бути покладені судом першої інстанції в основу доведення.
Свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що проживала у с. Вишневе тільки з 2017 року, тому її покази не спростовують і не підтверджують факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з 2008 року по 2017 рік. В цій частині доводи сторони відповідача, викладені в апеляційній скарзі, є слушними.
Натомість, свідок ОСОБА_5 , покази якого, на думку апеляційного суду, безпідставно не були прийняті судом першої інстанції до уваги, який не є близьким родичем обох сторін у справі та перебував з ними обома у дружніх відносинах, повідомив суду, що часто (майже кожен день) заходив до їх родини в гості за місцем спільного проживання, підтвердив, що сторони з моменту переїзду до с. Вишневе Лубенського району Полтавської області проживали разом однією сім`єю по АДРЕСА_1 спочатку в одному будинку, потім в іншому, проживали без реєстрації шлюбу, однак позиціонували себе як сім`я, обидва працювали, здійснювали спільні покупки, що свідчить про спільність бюджету. 
Доводи апеляційної скарги про необ`єктивність здійсненої судом першої інстанції оцінки доказів в їх сукупності, апеляційний суд вважає обґрунтованими.
З огляду на сукупність зібраних у справі доказів, факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2008 року по вересень 2021 року є більш вірогіднішим, ніж протилежний, з урахуванням оцінки як письмових доказів, так і пояснень сторін, а також показів допитаних у суді свідків в їх сукупності.
Доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження.
Щодо вимоги апеляційної скарги про долучення письмового доказу на стадії апеляційного перегляду справи, а саме довідки-характеристики старости Вишневого старостинського округу Лубенського району Полтавської області № 77 від 01.02.2023, апеляційний суд зазначає, що вказаний доказ до уваги судом апеляційної інстанції не приймається з огляду на межі перегляду справи апеляційним судом. 
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Апеляційний суд зазначає, що довідка-характеристика № 77 від 01.02.2023 незалежно від її змісту є новим доказом, здобутим стороною позивача вже після розгляду справи судом першої інстанції, та поважних причин неможливості отримання та подання такої довідки до суду першої інстанції скаржником не обґрунтовано.
Щодо визнання майна (спірного будинку) спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину за позивачем.
Право спільної сумісної власності подружжя врегульоване главою 8 Сімейного кодексу України.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч. ч. 1-2 статті 60)
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Таким чином, правовий порядок поділу спільної сумісної власності подружжя, набутого у шлюбу, також поширюється і на майно, що придбане жінкою та чоловіком за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, якщо такий факт буде установлено в судовому порядку.
Відповідач, заперечуючи проти спільності спірного будинку, не звертався у цьому провадженні із зустрічним позовом про визнання будинку його особистою власністю, в межах якого може бути спростовано презумпцію спільності майна, придбаного під час проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, отже, враховуючи те, що спірний будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 був придбаний відповідачем ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 17.01.2012 у період спільного проживання з позивачкою ОСОБА_1 з 2008 року по вересень 2021 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, апеляційний суд дійшов висновку, що вказаний будинок є спільним майном сторін та позивач має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину цього будинку.
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позову.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача, ОСОБА_1 , адвоката Симоненка Т.В., - задовольнити.
Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 16 січня 2023 року - скасувати. 
Ухвалити у справі нове рішення, яким позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна - задовольнити.
Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2008 року по вересень 2021 року.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 червня 2023 року.

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді         О.О. Панченко 

О.А. Лобов