У х в а л а  
 
24 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 185/7527/21
провадження № 61-5141ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,                   Стрільчука В. А., 
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від                     25 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного судувід                  16 лютого 2023 року в справі за позовом  ОСОБА_1 до комунального підприємства «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради, директора комунального підприємства «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради Кравченко Оксани Федорівни, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги», про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення моральної шкоди,
 
В с т а н о в и в:
 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до                                КП «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради, директора комунального підприємства «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради Кравченко Оксани Федорівни, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення моральної шкоди.
 
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є мешканкою кімнати 3 корпусу 15 модульного містечка по АДРЕСА_1 . 10 червня  2021 року о 06 год 15 хв за вказівкою відповідача працівниками АТ «ДТЕК «Дніпровські електромережі» було відключено від електропостачання модульне містечко. Вона, ОСОБА_1 не попереджалась про відключення. Відповідач порушив вимоги законодавства про заборону припинення надання житлово-комунальних послуг громадянам України на період дії карантину у зв`язку з коронавірусною хворобою «Covid-19». На вимогу позивача підключити електроенергію відповідач відмовився. Просить суд визнання бездіяльності відповідача неправомірною та стягнути на її користь моральну шкоду.
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до             КП «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради, директора                   КП «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради Кравченко О. Ф., третя особа - ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення моральної шкоди відмовлено.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від                    25 серпня 2022 року - залишено без змін.
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що відповідач є неналежним і не мав правових підстав на постачання електричної енергії ОСОБА_1 , а тому визнавати бездіяльність директора КП «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради по відключенню електроенергії підстав не має. Доказів встановлення «червоного» рівня епідемічної небезпеки поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) на 05 липня 2021 року в м. Павлоград позивачем суду не надано. Крім того, приймаючи до уваги, що позивачем доказів на підтвердження порушень її прав з вини саме відповідача, тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. 
06 квітня 2023 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного судувід 16 лютого 2023 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Дослідивши касаційну скаргуОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження з огляду на таке.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:                    а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Як убачається з матеріалів касаційного провадження предметом позову є визнання бездіяльності неправомірною та стягнення моральної шкоди.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Разом із цим, у касаційній скарзі заявник посилається на обставини, передбачені підпунктами в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає, що касаційна скарга має виняткове значення для заявника, оскільки постає питання про життя в складних життєвих умовах. 
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом              2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження. 
Вказані доводи касаційної скарги не містять достатніх обґрунтувань для розгляду малозначної справи в касаційному порядку. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями у цілому не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
У х в а л и в:
                                                                                                                                      
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного судувід 16 лютого 2023 року в справі за позовом  ОСОБА_1 до комунального підприємства «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради, директора комунального підприємства «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради Кравченко Оксани Федорівни, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги», про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          В. М. Ігнатенко

                                                                                                                      С. О. Карпенко

                                                                                                                      В. А. Стрільчук