ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3953/23 Справа № 210/4171/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О
сторони
позивач – АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»
відповідач-  ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року, ухваленого суддею Кузнецовим Р.О. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

УСТАНОВИВ

У січні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначено, що 26.02.2008 між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KRHTAЕ00000150, згідно з яким, банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 997,09 доларів США терміном до 25.02.2013, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. 
Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, шляхом внесення щомісячних платежів для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з договором.
Оскільки відповідач допустив прострочення виконання зобов`язань, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19.07.2012 позов банка було задоволено. 
Втім, ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. 
Оскільки, на сьогоднішній день відповідач має прострочену заборгованість по кредиту у розмірі 62 398,48 доларів США, позивач на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача за період з 05.05.2012 по 22.06.2020 заборгованість в сумі 3638,56 доларів США, яка складається з: 3% річних від простроченої суми у розмірі 3638,56 доларів США, а також понесені ним судові витрати.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені повністю.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №KRHTAЕ00000150 від 26.02.2008, за період з 05.05.2012 по 22.06.2020, виходячи з розміру простроченої заборгованості по кредиту 62398,48 доларів США, в сумі 3638,56 доларів США (три тисячі шістсот тридцять вісім доларів п`ятдесят шість центів), яка складається з: 3% річних від простроченої суми у розмірі 3638,56 доларів США (три тисячі шістсот тридцять вісім доларів п`ятдесят шість центів).
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2102,00 грн (дві тисячі сто дві гривні).
Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити частково, стягнувши з нього на користь позивача 3% річних в розмірі 1435,85 доларів США та стягнути з позивача на його користь судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 3153 грн.
При цьому, скаржник зазначає, що він не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджено наявним у справі конвертом (а.с.33), який повернувся до суду з відміткою поштового відділення: «адресат відсутній за вказаною адресою, будинок зруйнований». Вказує, що, ще у 2016 році домоволодіння на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі №216/5990/14-ц від 22.08.2016 передано ПАТ «Дельта Банк» в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором.
Відповідач наголошує на тому, що оскільки судові повістки, рішення суду були направлені судом першої інстанції на адресу: АДРЕСА_1 , в якому він не мешкав з 2016 року, виклики до суду та судове рішення він не отримав та не міг з`явитися до суду та не мав можливості повідомити суд про причину своєї неявки, оскільки не обізнаний про наявність поданого Банком позову.
Звертає увагу на те, що позивач при зверненні до суду з даним позовом не врахував, що главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Вказує на те, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки та сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Відповідач наголошує на тому, що оскільки він не був обізнаний про наявність в суді даного спору він не міг заявити суду про сплив позовної давності.
Відповідач зазначає, що Банк з позовом звернувся до суду 30.06.2020 року, а розрахунок 3% річних провів за весь період прострочення платежу, починаючи з 05 травня 2012 року по 22 червня 2020 року, тобто за 8 років, тому вважає, що задоволенню підлягають вимоги про стягнення з нього 3% річних за період з 26 червня 2017 по 26 червня 2020, тобто за три роки, що передували подачі позову до суду, вимоги ж про стягнення 3% річних за період з 05 травня 2012 року по 26 червня 2017 року задоволенню не підлягають через сплив позовної давності. Наводить власний розрахунок 3% річних та вказує, що 3% річних за період з 26 червня 2017 по 26. Червня 2020 складає 1435,85 доларів США.
Відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.
Відповідно до вимог ст.367  ЦПК  України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Судом установлено, що 26.02.2008 між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KRHTAЕ00000150, згідно з яким, банк надав позичальнику кредит у розмірі 20997,09 доларів США на термін до 25.02.2013, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56% річних.
Згідно умов договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.
Як зазначає позивач, відповідач допустив прострочення виконання зобов`язань, а тому банк 04.05.2012 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості.
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19.07.2012 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави було задоволено частково. Звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави рухомого майна, а саме: автомобіль автомобіль Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 364737,87 грн.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги Банку в повному обсязі, виходив з того, що, звернувшись 13.12.2012 з позовом до суду про звернення стягнення на предмет застави, кредитодавець реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст. 1050 ЦК України і такими діями на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а тому втратив право здійснювати нарахування відсотків за користування кредитом за ставкою визначеною в договорі і у даному випадку права і інтереси кредитора у правовідносинах забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Суд першої інстанції, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц зазначив про те, що при обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи у судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 
При цьому, суд першої інстанції погодився з наданим позивачем розрахунком розміру 3% річних, який був нарахований за період з 05.05.2012 по 22.06.2020, виходячи з розміру простроченої заборгованості по кредиту в сумі 62 398,48 доларів США та склав 3638,56 доларів США.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за  змістом  наведеної  норми  закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Судовим рішенням від 19 липня 2012 року про звернення стягнення на рухоме майно за кредитним договором від 26.02.2008 року підтверджено наявність грошового зобов`язання ОСОБА_1 перед банком та його порушення.
Правовий аналіз положень статей  526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати  Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).
Таким чином, з ухваленням рішення про звернення стягнення на заставне майно у 2012 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання,  відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за  увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.
Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
 У цій справі АТ КБ «Приватбанк» подав позов до суду засобами поштового зв`язку 09 липня 2020 року і судом позов отримано 15 липня 2020 року.
Позивач, заявивши вимоги про стягнення з відповідача в порядку ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних, посилаючись на те, що, оскільки з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у рішенні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19.07.2012 року – за період з 26.02.2008 по 27.04.2012, то за період, після подання позовної заяви від 04.05.2012 року, визначив період з 05.05.2012 по 22.06.2020 та нарахував суму 3% річних в розмірі 3638,56 доларів США.
Як встановлено апеляційним переглядом, справа судом першої інстанції була розглянута в порядку спрощеного провадження без виклику сторін і у рішенні суд зазначив, що відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, але відповідно до ч.4 ст.277 ЦПК України, в установлений судом строк не подав до суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, також не подав до суду відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим, на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Проте, перевіривши доводи відповідача про те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи і не мав можливості отримати позовну заяву, ухвалу про відкриття провадження та направити суду відзив на позов, подати інші клопотання, зокрема, і про застосування позовної давності, колегія суддів встановила, що доводи ОСОБА_1 у цій частині є обґрунтованими, оскільки матеріали справи містять супровідний лист суду від 21 січня 2021 про направлення відповідачу зазначених вище документів, а також конверт, який повернувся до суду першої інстанції 24.02.2021 з відміткою поштового відділення: «адресат відсутній за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 », також на конверті зроблено запис працівником пошти про те, що будинок зруйновано (а.с.41-42).
Відповідно до положень п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
В апеляційній скарзі відповідач не порушує питання про скасування судового рішення через його неналежне повідомлення, а просить змінити судове рішення, застосувавши строк позовної давності та зменшити розмір 3% річних до 1435,85 доларів США в межах 3 - річного строку з дня звернення з позовом до суду, оскільки через неналежне повідомлення він був позбавлений можливості подати відзив на позов та заявити клопотання про застосування позовної давності.
Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.
Враховую, встановлені апеляційним переглядом обставини, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про наявність підстав для застосування строку позовної давності та стягненні з відповідача на користь позивача 3% річних в межах трирічного строку з дня звернення з позовом до суду. 
Оскільки позов подано позивачем засобами поштового зв`язку 09 липня 2020 року, то 3-х річний період становить з 09.07.2017 по 09.07.2020, при цьому Банк просив стягнути 3% річних по 22.06.2020, тому період за який слід нараховувати 3% річних буде становить з 09.07.2017 по 22.06.2020 року, що дорівнює 1080 днів.
З розрахунку 3% річних наданих Банком видно, що основна сума заборгованості за кредитним договором у період з 12.11.2013 до 22.06.2020 складає 15 954,25 доларів США і таким чином, провівши за формулою, наведеною позивачем у розрахунку, розрахунок 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача, отримуємо до стягнення 3% річних в розмірі 1416,21 доларів США (15954,25 *3*1080:365:100=1416,21).
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати зі сплати судового збору.
Стаття 141 ЦПК України встановлює, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, за подання позову позивач згідно з платіжним дорученням сплатив судовий збір у розмірі 2102 грн., суд повністю задовольнивши позовні вимоги Банку стягнув цю суму з відповідача на користь позивача.
Зменшена судом апеляційної інстанції сума 3% річних - 1416,21 доларів США становить 39 % від суми позову - 3638,56 доларів США, відповідно позовні вимоги Банку задоволені на 39%, відповідно стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 819,78 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції, інша частина сплаченого судового збору залишається за позивачем.
Відповідачем при подачі апеляційної скарги на рішення суду сплачено судовий збір в розмірі 3153 грн., відповідно 39% від цієї суми становить 1229,67 грн., різниця 1923,33 грн., сплаченого відповідачем судового збору підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. 
Відповідно до положень ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином, на позивача після перегляду рішення суду в апеляційному порядку покладено більшу частину судового збору – 1923,33 грн., а на позивача меншу – 819,78 грн., різниця в розмірі 1103,55 грн. (1923,33 грн. - 819,78 грн. =1103,55 грн.) підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ 

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути зі  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №KRHTAЕ00000150 від 26.02.2008, за період з 09.07.2017 по 22.06.2020, виходячи з розміру простроченої заборгованості по кредиту 15 954,25 доларів США, в сумі 1416,21 доларів США (одна тисяча чотириста шістнадцять доларів двадцять один цент), яка складається з 3% річних від простроченої суми у розмірі 1416,21 доларів США (три тисячі шістсот тридцять вісім доларів п`ятдесят шість центів).
Стягнути Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1  різницю судового збору в розмірі 1103,55 грн. (одну тисячу сто три гривні п`ятдесят п`ять копійок) за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій.
В решті позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: