ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4018/23 Справа № 210/5105/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді АгєєваО.В.,
суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,
за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №210/5105/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року, ухваленого у складі судді Ткаченка С.В., -
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. В обґрунтування зазначив, що 24.03.2017 року в районі №29 км. перегону Апостолове - Радушне, внаслідок зіткнення з поїздом, був смертельно травмований його (позивача) батько - ОСОБА_2 . Внаслідок смерті батька позивачу було заподіяно моральну шкоду, у зв`язку з чим він змушений звернутись до суду. Просив стягнути з АТ Українська залізниця» на його користь 454 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що висновки суду щодо не доведення обставин та причин смерті його батька, спростовуються долученими до позовної заяви доказами, а саме копіями: свідоцтва про смерть, лікарського свідоцтва про смерть, постанови про закриття кримінального провадження. Згідно з остаточним лікарським свідоцтвом №83 від 25 березня 2017 року, виданим на підставі розтину Апостолівським відділенням КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи», смерть батька позивача настала на платформі №29 км. Апостолове - Радушне, причина смерті - травмування пішохода при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортним засобом пересування. Постановою слідчого Апостолівського відділення поліції Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області «про закриття кримінального провадження» від 05 квітня 2017 встановлено, що смерть батька позивача настала внаслідок ушкоджень не сумісних з життям, грубе анатомічне порушення цілісності тіла, інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла, пішохід травмований при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортним засобом пересування, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками які настали і є причиною смерті. Залізничні колії загального користування, на яких стався смертельний нещасний випадок, закріплені за відповідачем на праві господарського відання і використовуються ним в процесі ведення господарської діяльності. Встановлена чинним законодавством заборона використання залізничних колій, належних АТ «Украінська залізниця» іншими суб`єктами господарювання, дає обґрунтовані підстави для висновку, що смерть батька позивача настала внаслідок наїзду на нього поїзду (залізничного транспорту), володільцем якого є відповідач у справі. В свою чергу відповідач у справі жодним чином не спростував та не довів належними та допустимими доказами, що належні йому залізничні колії у місці наїзду на батька позивача використовував інший суб`єкт господарюванням для проїзду належного йому залізничного рухомого складу. При цьому під час вирішення судом питання щодо міри відповідальності відповідача не має жодного значення, яким саме потягом та під керуванням якої саме особи був смертельно травмований батько позивача, оскільки відповідальність за шкоду, завдану життю та здоров`ю покладається саме на АТ «Укрзалізниця», як володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема під час експлуатації будь якого належного йому залізничного транспорту та незалежно від особи яка керувала залізничним транспортом під час наїзду на пішохода.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідача заперечував проти доводів скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК країни, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 20.12.1995 року, є сином ОСОБА_2 .
Комісією в складі ПЧГ ОСОБА_3 , ПД -11 ОСОБА_4 , ПДБ ОСОБА_5 , 25.03.2017 року було складено акт службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті України, яким встановлено, що машиніст ТЧ-2 ОСОБА_6 ЧС-7 локомотив № 217 поїзд 4301 повідомив в 6-20 год. черговій по станції Апостолове Тарасенко, що на парній колії зі сторони перону 29 км., ПК9, знаходиться тіло людини. На місце, де знаходилось тіло, прибув дільничний м. Апостолове, швидка допомога, та ПДБ ПЧ-13. Тіло постраждалого чоловіка направлено в морг м. Кривий Ріг.
Згідно лікарського свідоцтва про смерть №83 від 25 березня 2017 року, смерть ОСОБА_2 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причиною смерті є ушкодження не сумісні з життям, грубе анатомічне порушення цілісності тіла, інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла, пішохід, травмований при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортним засобом пересування.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 28 березня 2017 року, виданого Виконкомом Новотрудівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З постанови про закриття кримінального провадження Слідчого відділення апостолівського відділення поліції Нікопольського ВП ГУНП в Дніпрпопетровській області від 05 квітня 2017 року вбачається, що 25.03.2017 року до чергової частини Апостолівського ВП по телефону надійшло повідомлення від чергового по ст. Апостолове про те, що о 06 годині, засобами радіозв`язку, машиніст потягу ЧС-7 № 217 ОСОБА_6 повідомив, що між коліями платформи 29 км., с. Нива Трудова, перегону Апостолове - Радушне лежить труп невідомого чоловіка.
Виїздом на місце події встановлено, що між коліями платформи 29 км., с. Нива Трудова перегону Апостолове - Радушне Апостолівського району, Дніпропетровської області, знаходиться труп ОСОБА_2 з відділеннями від тулуба частинами тіла. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12017040410000409 від 25.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України, закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України - у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Також постановою встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок ушкодження не сумісного з життям, грубе анатомічне порушення цілісності тіла, інші уточненні із залученням декількох ділянок тіла, пішоход, травмований при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортним засобом пересування, що і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками і є причиною смерті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , видане лікарем КЗ «Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи» Апостолівське районне відділення Кутнім Д.О., не є висновком судово-медичної експертизи в розумінні вимог діючого законодавства і не є достатнім доказом для встановлення причин та обставин смерті ОСОБА_2 , у тому числі від залізничного транспорту, володільцем якого є відповідач.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України).
Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - матеріальна і моральна.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків і інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Ст.23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до вимог ч.ч.2 та 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ст.1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2020 року в справі №455/1076/16-ц (провадження №61/48155св18).

Крім того, при вирішенні питання про відшкодування шкоди за ст.1187 ЦПК України треба встановити, що шкода завдана саме джерелом підвищеної небезпеки, а також встановити особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того, треба також встановити, чи не була завдана шкода внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними, допустимими та беззаперечними доказами, що відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця», як володілець джерела підвищеної небезпеки, повинен відшкодувати йому моральну шкоду в порядку ст.ст.1167, 1187, 1172 ЦК України, спричинену смертю батька ОСОБА_2 .

Згідно вимог ст.242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язанні забезпечити проведення експертизи щодо встановлення причин смерті, встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень тощо.

Позивачем не надано висновок судово-медичної експертизи, проведений щодо вказаних питань в рамках кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за фактом смерті ОСОБА_2 , та не заявлено відповідного клопотання.
Не доведено за яких обставин загинув батько позивача, яким саме потягом здійснено наїзд на потерпілого, в який час відбулась подія, виключена чи ні настання події внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , видане лікарем КЗ «Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи» Апостолівське районне відділення Кутнім Д.О., не є висновком судово-медичної експертизи в розумінні вимог діючого законодавства і не є достатнім доказом для встановлення причин та обставин смерті ОСОБА_2 , у тому числі від залізничного транспорту, володільцем якого є відповідач. Матеріали справи не містять доказів, яким потягом здійснено наїзд на потерпілого ОСОБА_2 , під керуванням кого, коли і за яких обставин.

Недоведеність обставин, на наявність яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд у справі № 303/4566/20 (постанова від 07 грудня 2022 року)
За викладених обставин, встановивши те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження відкладених у позові обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю заявлених вимог, адже рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для перерозподілу судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 10 травня 2023 року.

Головуючий суддя:                                                                                О.В. Агєєв