ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 344/4405/20
провадження № 51-3892км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013090020000970, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Поляниця Долинського району Івано-Франківської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 червня 2022 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК, та виправдано за недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено ним.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 26 вересня 2022 року залишив указаний вирок без змін.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_6 у тому, що він, працюючи на посаді лікаря-хірурга по наданню екстреної допомоги дітям хірургічного відділення Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, неналежно виконав свої професійні обов`язки внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК.
Відповідно до посадової Інструкції лікаря-хірурга по наданню екстреної допомоги дітям хірургічного відділення Івано-Франківської обласної дитячої лікарні, затвердженої 01 вересня 2005 року, на ОСОБА_6 покладено забезпечення високої якості і своєчасності прийому ургентних та планових хворих, їх повноцінне обстеження і проведення ургентних оперативних втручань.
09 червня 2009 року у хірургічне відділення Івано-Франківської обласної дитячої лікарні з діагнозом: лівобічний крипторхізм, абдомінальна форма, поступив ОСОБА_7 , який був направлений у вказаний лікувальний заклад для проведення оперативного втручання. Перед поступленням ОСОБА_7 у лікарню, його матір домовилася з лікарем-хірургом ОСОБА_6 , що вказану операцію її сину проводитиме саме він.
10 червня 2009 року в період часу з 14:10 по 15:05 ОСОБА_6 провів ОСОБА_7 оперативне втручання: низведення лівого яєчка з фіксацією по Петривальському. Після проведення оперативного втручання ОСОБА_7 був переведений в післяопераційну палату хірургічного відділення обласної дитячої клінічної лікарні. 
11 червня 2009 року приблизно о 03:10, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я ОСОБА_7 було переведено з хірургічного відділення у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, де останній ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Настання смерті ОСОБА_7 обумовлене комплексом недоліків, допущених лікарями Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні при наданні йому медичної допомоги, а саме лікарем-анестезіологом (неадекватний вибір анестезії під час операції, неправильна оцінка стану хворого, відсутність належного медичного догляду за дитиною в післянаркозному періоді та передання її іншим лікарям без об`єктивних ознак повного відновлення свідомості), а також черговим анестезіологом, лікуючим лікарем - хірургом ( ОСОБА_6 ) та черговим хірургом (неадекватне ведення ОСОБА_7 в післяопераційному періоді, неправильна оцінка його стану, що обумовило несвоєчасне переведення хворого до відділення анестезіології та пізній початок надання медичної допомоги).
Таким чином, лікар-хірург по наданню екстреної допомоги дітям хірургічного відділення Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні ОСОБА_6 , діючи всупереч інтересам своєї службової діяльності, в порушення функціональних обов`язків, неналежно виконував свої професійні обов`язки, що спричинило тяжкі наслідки - смерть ОСОБА_7 .
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись наістотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлену щодо ОСОБА_6 ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки апеляційний суд, погодившись з виправдувальним вироком місцевого суду, залишив поза увагою доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо неправильної оцінки місцевим судом наданих доказів.
Зокрема, за твердженням прокурора, суд апеляційної інстанції, не взяв до уваги доводи сторони обвинувачення про те, що місцевий суд, виправдовуючи ОСОБА_6 , водночас визнав доведеним такі обставини, а саме лікуючий лікар ОСОБА_6 не звернув увагу на запис анестезіолога про жорстке дихання, на відсутність певних аналізів, нераціональне планування керівництвом операції на 14 год., непризначення анестезіологом інфузії чи пиття в передопераційному веденні дитини. Також лікуючий лікар не звернув увагу анестезіолога на стан відновлення свідомості пацієнта та інших медичних працівників на ті чи інші насторожуючі обставини, у тому числі при перевірці пов`язок пацієнта та стану хірургічної рани.
Стверджує, що суд не врахував обставин, зазначених у висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 52/14, згідно з яким смерть ОСОБА_7 була обумовлена комплексом недоліків, допущених лікарями Івано-Франківської обласної клінічної лікарні, зокрема черговим анестезіологом, лікуючим лікарем - хірургом ( ОСОБА_6 ) та черговим хірургом через неадекватне ведення ОСОБА_7 в післяопераційному періоді, неправильна оцінка його стану, що обумовило несвоєчасне переведення хворого до відділення анестезіології та пізній початок надання медичної допомоги.
На переконання прокурора, вищенаведені дії ОСОБА_6 необхідно розцінювати як грубе порушення п. 1.1 посадової інструкції лікаря-хірурга по наданню екстреної допомоги дітям хірургічного відділення Івано-Франківської обласної дитячої лікарні затвердженої 01 вересня 2005 року, відповідно до якої основним завданням лікаря-хірурга по наданню екстреної допомоги є забезпечення високої якості і своєчасності прийому ургентних та планових хворих, їх повноцінне обстеження і проведення ургентних оперативних втручань.
На думку прокурора, встановивши, що смерть ОСОБА_7 настала саме через дії лікаря-анестезіолога та дії ОСОБА_6 , суд довів наявність причинного зв`язку.
Як зазначає касатор, апеляційний судзалишив поза увагою те, що вищевказані доводи сторони обвинувачення підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .
За твердженням сторони обвинувачення, місцевий суд не послався на всі докази, зібрані органом досудового розслідування і не навів належних мотивів з яких він такі докази відкидає.
У письмовому запереченні на касаційну скаргу прокурора цивільний відповідач КНП «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» вказав, що їхній заклад забезпечив належні умови надання лікарями медичної допомоги пацієнтам і в повному обсязі заперечує вимоги потерпілої ОСОБА_8 , просить залишити скаргу без задоволення, а постановлене щодо ОСОБА_6 судове рішення без зміни. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновків, що подана касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Як регламентовано ст. 91 КПК, доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках - на потерпілого.
Обвинувальний вирок суд може постановити лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. 
Так, основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 140 КК, є здоров`я та життя особи, додатковим обов`язковим - установлений порядок виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків. 
Об'єктивна сторона злочину характеризується: 1) діянням (дією чи бездіяльністю) - невиконанням чи неналежним виконанням, зокрема медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення; 2) наслідками у виді тяжких наслідків для хворого; 3) причинним зв`язком між вказаним діянням та наслідками.
Невиконання професійних обов`язків означає, що, зокрема медичний працівник не вчиняє ті дії, які він в силу виконуваної роботи зобов`язаний був учинити. Неналежне виконання професійних обов`язків має місце у разі, коли медичний працівник виконує свої обов`язки не у повному обсязі, недбало, поверхово, не так, як цього вимагають інтереси його професійної діяльності. Невиконання чи неналежне виконання відповідним суб`єктом своїх професійних обов`язків може бути як одноразовим, так і систематичним.
Оскільки диспозиція ст. 140 КК має бланкетний характер, у кожному конкретному випадку має встановлюватися, які саме професійні обов`язки покладалися на винувату особу і які з цих обов`язків не виконані взагалі або виконані неналежним чином, а також вимоги яких конкретно нормативних актів (інструкцій, правил, вказівок тощо) порушено винним.
Отже, у цій справі сторона обвинувачення повинна була довести, які з покладених на ОСОБА_6 , як лікаря-хірурга, обов`язків не було виконано або виконано неналежним чином, що спричинило наслідок у виді смерті ОСОБА_7 .
З матеріалів кримінального провадження вбачається, щомісцевий суд повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 та стороною захисту на спростування висунутого обвинувачення, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності, а сукупність доказів - із точки зору достатності, та дійшов правильного висновку про недоведеність того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 140 КК, вчинено ОСОБА_6 . 
Зокрема, місцевий суд проаналізував показання: ОСОБА_6 , який заперечив свою винуватість та вказав, що аналізи, які містила історія хвороби ОСОБА_7 були в нормі та достатні для госпіталізації дитини і проведення оперативного лікування. Після проведеної ним операції дитина була доставлена в післяопераційну палату під подальше спостереження анестезіолога до повного виходу з наркозу. До закінчення його робочого часу, а саме до 20 год., ОСОБА_7 йому під спостереження не був переданий, оскільки не вийшов з наркозу і перебував під спостереженням анестезіолога; потерпілої ОСОБА_8 , яка зазначила, що ОСОБА_6 має ключову винуватість у смерті її сина, оскільки безпосередньо з ним вона домовлялася про операцію; свідків: ОСОБА_10 (лікар анестезіолог), який не встановив протипоказань для проведення оперативного втручання під час огляду дитини; ОСОБА_9 (лікар анестезіолог і реаніматолог), який пояснив, що після операції ОСОБА_10 передав йому під нагляд ОСОБА_7 і у проміжку часу з 22 год. 10 червня 2009 року до 03 год. 11 червня 2009 року він до дитини не підходив, її стан не контролював, оскільки в цей період за дитину був відповідальний черговий хірург.
Крім того, місцевий суд надав оцінку письмовим доказам у кримінальному провадженні, серед яких внутрішня документація лікарні, висновки експертівй інші документи, детальний зміст яких відображено у вироку.
За наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов висновку про недоведеність того, що ОСОБА_6 вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.
Висновок суд обґрунтував тим, що надані стороною обвинувачення докази на доведення висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК, є нечіткими, нелогічними та неузгодженими між собою.
Зокрема, проаналізувавши акт комісійного судово-медичного дослідження від 26 серпня 2009 року № 88, висновки експертів від 20 жовтня 2009 року № 162/88-Е, від 12 січня 2010 року № 2/194/162/88-Е/09р-Д, від 19 липня 2010 року № 102, від 27 липня 2011 року № 171, від 09 листопада 2017 року № 52/14, від 19 жовтня 2018 року № 91/18 місцевий суд встановив, що вони містять суттєві протиріччя стосовно причини смерті ОСОБА_7 , а також на якому з етапів (госпіталізації, передопераційних процедур, операційного втручання чи післяопераційного періоду) та ким з медичних працівників було допущено неналежне надання медичної допомоги ОСОБА_7 . 
Разом з тим, дослідивши висновок експерта від 09 листопада 2017 року № 52/14, яким сторона обвинувачення обґрунтовувала винуватість ОСОБА_6 , суд першої інстанції з`ясував, що за наявними даними неможливо встановити чи вплинули допущені ОСОБА_6 недоліки (не звернення уваги на запис анестезіолога про жорстке дихання, відсутність певних аналізів, нераціональне планування операції керівництвом відділення на 14 год., не призначення анестезіологом інфузії чи пиття в передопераційному веденні дитини) на стан хворого і чи були протипоказання до проведення оперативного втручання і якого характеру.
Крім того, суд установив, що відповідно до посадової інструкції в обов`язки лікаря хірурга не входить звернення уваги керівництва на нераціональне планування графіку операцій або перевірка стану анестезіологічного забезпечення операцій (проведення інфузій, вихід дитини з-під наркозу, відновлення свідомості прооперованого) та загальне спостереження за хворими після оперативного втручання.
Більш того, суд звернув увагу на те, що у жодному з висновків експертів не заперечується правильність лікування ОСОБА_7 лікарем-хірургом ОСОБА_6 , однак у них зазначено про неадекватність анестезіологічного нагляду на різних етапах перебування дитини у медичному закладі.
З урахуванням вищенаведеного, місцевий суд дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення недоведено неналежного виконання професійних обов`язків лікарем- хірургом ОСОБА_6 ні під час госпіталізації ОСОБА_7 , ні в доопераційний період, ні під час проведення операційного втручання, ні в післяопераційний період, наслідком якого є смерть ОСОБА_7 .
Такі висновки місцевого суду відповідним чином умотивовано, вони ґрунтуються на даних, належно перевірених у судовому засіданні та змістовно наведених у вироку. 
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, доводи у якій є аналогічними доводам, викладеним у його касаційній скарзі, визнав ці висновки місцевого суду обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, щодо необґрунтованого виправдання ОСОБА_6 і слушно визнав їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам. Апеляційний суд проаналізував указані доводи, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, згідно з вимогами ст. 419 КПК зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, суд апеляційної інстанції для підтвердження невмотивованості доводів прокурора послався на наявні у кримінальному провадженні докази, ретельно перевірені місцевим судом, на підставі яких ОСОБА_6 було висунуто обвинувачення, з дотриманням вимог ст. 94 КПК оцінив та дійшов висновку про вмотивованість висновків місцевого суду про недоведеність факту вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК, яке йому інкриміновано.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх правильними.
Колегія суддів підсумовує, що суди попередніх інстанцій, виправдовуючи ОСОБА_6 виходили з того, що сторона обвинувачення, інкримінуючи йому вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК, не конкретизувала, яких же саме обов`язків він як лікар-хірург не виконав або неналежно виконав і того, що саме вони перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого, як і не надала доказів на підтвердження цих фактів.
У касаційній скарзі сторони обвинувачення відсутня переконлива аргументація для спростування висновків судів попередніх інстанцій стосовно зазначеної вище оцінки доказів та підтвердження того, що під час дослідження доказів було порушено вимоги кримінального процесуального закону. У скарзі касатор не погоджується з наданою судами оцінкою доказів та викладає власні міркування щодо неї.
Отже, твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм процесуального права або з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                   ОСОБА_3