Постанова
Іменем України 
 
10 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 522/24078/14
 
провадження № 61-6082 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                       Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси                             від 22 жовтня 2020 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року у складі колегії суддів:                        Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст заяви 
 
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним. 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка по матері - ОСОБА_4 , чоловіка та дітей остання не мала.
ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 лютого 1996 року належало 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 184,6 кв. м, житловою площею 108,7 кв. м.
Вказувала, що останні роки свого життя ОСОБА_4 хворіла, потребувала стороннього догляду, а тому у період з 2004 року по 2006 рік включно вона постійно проживала разом з тіткою, надавала їй допомогу та піклувалася про неї, а до цього часу - 2-3 рази на тиждень купувала їй продукти та готувала їжу.
Зазначала, що з 2006 року вона сама почала хворіти, виникли проблеми з зором, а тому їй самій потрібен був догляд, у зв`язку з чим вона вимушена була повернулась проживати до себе, попросивши сусідку - ОСОБА_5 доглядати за тіткою. Крім того, у тітки були й інші рідні племінники, які мали змогу за нею доглядати. 
Вказувала, що від сусідки ОСОБА_5 їй стало відомо, що останні місяці життя тітку доглядала відповідачка ОСОБА_2 . Пізніше ОСОБА_2 повідомила її про те, що поховала ОСОБА_4 за власні кошти та отримала від померлої майно за договором довічного утримання. 
Вважала, що при укладенні договору довічного утримання від 08 лютого 2006 року відповідачка ввела в оману її тітку, адже ОСОБА_4 була особою похилого віку (89 років), інвалідом дитинства, а тому могла не усвідомлювати значення своїх дії та керувати ними, оскільки до моменту укладення договору ОСОБА_4 виявляла бажання залишити своє майно саме їй та ніколи не розповідала про укладений з відповідачкою договір довічного утримання. Крім того, вважає, що цей договір підписаний не ОСОБА_4 , а іншою особою, отже волевиявлення при укладанні цього договору не відповідало внутрішній волі ОСОБА_4 . У договорі зазначено, що його підписано сторонами за адресою проживання                   ОСОБА_4 через хворобу останньої, проте, на той час вона постійно спілкувалась з тіткою засобами телефонного зв`язку і остання не скаржилася на стан свого здоров`я. 
Зазначала, що стаття 1266 ЦК України закріплює порядок спадкування за правом представлення, частиною третьою якої визначено, що племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Оскільки вона є донькою сестри                              ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , яка померла до смерті спадкодавця, вважала, що її права на спадкування за законом порушені. Про порушення своїх прав вона дізналась напочатку 2014 року, коли отримала договір довічного утримання від 08 лютого 2006 року.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд поновити строк позовної давності; визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 08 лютого 2006 року між ОСОБА_4 та       ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 7-250; припинити право власності ОСОБА_2 на 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суди виходили із того, що договір довічного утримання від 08 лютого 2006 року ОСОБА_4 уклала з відповідачкою ОСОБА_2 з власної волі, за власним бажанням. Сторони договору, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір, згідно з яким ОСОБА_4 передала у власність відповідачці ОСОБА_2 , а відповідачка прийняла у власність спірну частину квартиру на обумовлених в договорі умовах. Після укладення договору та смерті ОСОБА_4 квартира була зареєстрована за відповідачкою, а отже настали правові наслідки відповідно до умов укладеного договору. Суду не надано належних та допустимих доказів неграмотності ОСОБА_4 та не встановлено обставин, які б свідчили про те, що при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_4 могла не усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, суду не надано доказів підроблення підпису ОСОБА_4 в оспорюваному договорі, а також беззаперечних доказів щодо наявності у неї таких захворювань, як парез правої руки (порушення функції правої руки) та патології органів зору, які б унеможливлювали підписання нею оспорюваного договору. 
Судами не застосовано наслідки пропуску строку позовної давності, про яку заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за необґрунтованістю.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставами касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу № 522/24078/14 із Приморського районного суду м. Одеси.
 
У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2023року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору довічного утримання недійсним зроблені на підставі недопустимих доказів, а саме: висновку фахівця № 1 в галузі судово-медичної експертизи по матеріалам кримінального провадження № 12017162500002103                               від 28 липня 2017 року; висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 23 грудня 2019 року                                                                     № 2535/18-34/34412?34458/19-34 дослідження медичної картки                          ОСОБА_4 ; висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 08 жовтня 2019 року № 29712/29713/18-32/27003?27005/19-32 дослідження медичної картки ОСОБА_4 ; копії постанови від 11 лютого 2019 року про закриття кримінального провадження № 12015160500008317 від 17 вересня 2015 року, - зібраних з порушенням порядку, встановленого ЦПК України, оскільки суди попередніх інстанції не виносили ухвали про їх витребування; вказані докази були долучені з порушенням порядку їх подання (частина дев`ята статті 83, частини друга, п`ята статті 95 ЦПК України); суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування інформації, на підставі якої можливо було встановити допустимість/недопустимість наданих доказів.
Судами безпідставно відхилено як доказ висновок комісійної судово-медичної експертизи від 04 вересня 2017 року № 208, яким встановлено, що ОСОБА_4 за станом свого здоров`я у 2006-2007 роках не могла самостійно прочитати текст документу та виконати підпис на документі, що свідчить про неможливість укладення нею особисто договору довірчого утримання від 08 лютого 2006 року. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_2 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. Просила касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Позивачка ОСОБА_1 є рідною племінницею по матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя чоловіка та дітей ОСОБА_4 не мала.
 
ОСОБА_4 проживала у комунальній квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 184,6 кв. м, житловою площею 108,7 кв. м, 224/1000 частин якої належало ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 лютого 1996 року (а. с. 20, т . 1).
 
19 січня 2006 року державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Шатіловою О. В. за реєстровим № 7-121 посвідчено заповіт ОСОБА_4 , яким остання усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом вона матиме право, заповіла ОСОБА_2 (а. с. 86, т. 1).
 
Вказаний заповіт був посвідчений у присутності запрошених                                ОСОБА_4 свідків - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Заповіт складено і записано зі слів заповідача нотаріусом, зачитано вголос свідками і відповідає дійсним намірам заповідача. У зв`язку з неграмотністю заповідача, яка не може власноручно розписатися та сама прочитати, на її особисте прохання та в присутності нотаріуса і свідків, текст цього заповіту підписано ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.
 
26 січня 2006 року державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Шатіловою О. В. посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 7-176 довіреність, якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості з питання отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 69, т. 1). 
 
У зв`язку з хворобою ОСОБА_4 довіреність посвідчена нотаріусом за викликом у квартирі АДРЕСА_1 .
 
08 лютого 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Шатіловою О. В., за умовами якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язувалась довічно повністю утримувати ОСОБА_4 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зобов`язувалась зберігати в її безкоштовному довічному користуванні цю частину квартири. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги) сторонами визначена в розмірі однієї мінімальної заробітної плати в місяць.
 
13 лютого 2006 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (а. с. 44, т. 3). 
 
Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи від 04 вересня 2017 року № 208, проведеної на підставі ухвали судді приморського районного суду від 13 червня 2017 року, в результаті аналізу наданої медичної документації ОСОБА_4 , 1917 року народження, експертна комісія встановила, що ОСОБА_4 останні роки перед смертю страждала на наступні захворювання: наслідки перенесеного у дитинстві поліомієліту з млявим парапарезом; парезом правої руки; розповсюджений деформуючий спондильоз; остеохондроз хребта; анкілоз правого колінного суглоба; порушення функції ходи.
 
За вказаними захворюваннями ОСОБА_4 була встановлена І група інвалідності (інвалід дитинства) безстроково (довідка МСЕК № 015173 від 20 травня 1988 року). Крім того, за даними амбулаторної карти                               ОСОБА_4 , вона знаходилась на диспансерному обліку з діагнозами: ішемічна хвороба серця; атеросклеротичний кардіосклероз; серцева недостатність 2; церебральний атеросклероз. Також мала порушення зору: вікова розвинута катаракта обох очей, гострота зору 0,01 ДП обох очей (огляд лікаря окуліста на дому 23 квітня 2007 року).
 
У наданих медичних документах не міститься інформації щодо наявності у ОСОБА_4 виражених порушень з боку центральної нервової системи.
 
Діагноз «парез правої руки» має на увазі порушення функції правої руки у тій чи іншій мірі (від легкого до втрати функції), що в наданих медичних документах не конкретизується. Але парез правої руки (з умовою, що ОСОБА_4 була правшою) в будь-якому випадку порушує здатність до точних рухів, які є необхідними для здійснення записів.
 
Порушення зору - гострота зору 0,01 Дп та наявність розвинутої катаракти обох очей фактично унеможливлює здатність до самостійного читання тексту, виконання записів. 
 
Крім того в матеріалах справи міститься інформація, що ОСОБА_4 була неграмотною. 
 
У урахуванням викладеного, експертна комісія дійшла висновку, що ОСОБА_4 не могла самостійно прочитати текст, виконати записи. Щодо володіння лівою рукою, то будь-яких записів про порушення її функції в медичних документах не міститься, внаслідок чого не можна зробити висновки про можливість або неможливість ОСОБА_4 володіти функціями лівої руки (а. с. 68-75, т. 5).
 
Згідно висновку фахівця № 1 в галузі судово-медичної експертизи, виконаного на підставі письмової заяви ОСОБА_2 від 21 січня 2019 року лікарем судовим медиком ОСОБА_10 , кандидатом медичних наук вищої кваліфікаційної категорії КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», який провів судово-медичне дослідження висновку експерта від 04 вересня 2017 року № 208 та інших матеріалів відносно ОСОБА_4 , 1917 року народження, останні роки перед смертю ОСОБА_4 страждала на наступні захворювання: наслідки перенесеного у дитинстві поліомієліту з млявим парезом нижніх кінцівок, порушенням функції ходи, ішемічну хворобу серця, церебральний атеросклероз і деформуючий артроз великих і малих суглобів, розповсюджений деформуючий спондильоз, остеохондроз хребта.
 
Об`єктивах даних щодо наявності у ОСОБА_4 виражених порушень з боку центральної нервової системи у розпорядження фахівця немає.
 
Враховуючи наявність свідчень лікарів та інших осіб відносно того, що в дійсності патології верхніх кінцівок у ОСОБА_4 не було, експерт дійшов висновку, що встановлений у медичній картці діагноз - парез правої руки -не може бути прийнятий до уваги при вирішенні питань, які раніше були поставлені перед комісією експертів. Також, приймаючи до уваги той факт, що свідчень осіб медичного персоналу щодо патології органів зору у ОСОБА_4 немає, свідки заперечують наявність у ОСОБА_4 патології органів зору, експерт дійшов висновку, що об`єктивних даних щодо наявності у ОСОБА_4 розвинутої катаракти немає.
 
Отже, ОСОБА_4 могла самостійно виконати підпис на документі, зокрема у 2006-2007 роках. Також експерт зауважив, що при проведенні комісійної експертизи від 04 вересня 2017 року № 208 у розпорядженні експертів була відсутня інформація щодо невідповідності записів у медичній документації ОСОБА_4 фактичному стану її здоров`я (зокрема що стосується стану верхніх кінцівок та органів зору).
 
Таким чином, експерт дійшов висновку, що висновок, наданий у комісійній судово-медичної експертизі від 04 вересня 2017 року № 208 відносно того, що ОСОБА_4 не могла самостійно виконувати підпис правою рукою через парез та через стан органів зору - наявність катаракти, є помилковим з об`єктивних причин (через брак у судово-медичній експертній комісії об`єктивних даних) (а. с. 55- 66, т. 5).
 
Свій висновок, як фахівця, лікар ОСОБА_10 повністю підтримав в судовому засіданні 29 квітня 2020 року.
 
Згідно висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 08 жовтня 2019 року                                                     № 29712/29713/18-32/27003?27005/19-32 у кримінальному провадженні № 12017162500002103, за результатами дослідження медичної картки ОСОБА_4 для встановлення осіб, які вносили сфальсифіковані записи у медичну картку ОСОБА_4 , установлено, що рукописні записи, що містяться на аркушах № 8, 9, 10, 11 медичної карти ОСОБА_4 виконанні не лікарями ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а ОСОБА_13 (а. с. 235-241, т. 5).
 
Згідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - КНДІСЕ) за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 23 грудня 2019 року                                                                     № 2535/18-34/34412?34458/19-34 у кримінальному провадженні № 12017162500002103, за результатами дослідження медичної картки ОСОБА_4 встановлено, що до медичної картки вносилися зміни, зокрема, у дати записів, виявлено ознаки штучного зістарювання документу для записів (а. с. 217-234, т. 5).
 
Згідно постанови слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Балабана С. П. про закриття кримінального провадження                                  від 11 вересня 2019 року, підставою порушення кримінального провадження № 12015160500008317 була заява ОСОБА_14 про підробку ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на комунальну квартиру АДРЕСА_1 та їх використання для заволодіння вказаною квартирою. Слідчим встановлено, що з січня 2005 року ОСОБА_2 , яка проживала у квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку, за проханням ОСОБА_4 почала здійснювати за нею догляд. ОСОБА_14 та ОСОБА_1 свою родичку не провідували, догляд за нею не здійснювали, тому ОСОБА_4 за власним бажанням запросила до дому державного нотаріуса Шатілову О. В., яка в січні 2006 року оформила заповіт на ім`я ОСОБА_2 , а в лютому 2006 року - договір довічного утримання, який ОСОБА_4 підписала особисто. Правоздатність та дієздатність ОСОБА_4 нотаріусом була перевірена. Родичі померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_14 , будучі обізнаними про відчуження майна на користь ОСОБА_2 за власним бажанням ОСОБА_4 , питання про вступ у спадщину не підіймали. Кримінальне провадження № 12015160500008317 від 17 вересня 2015 року закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (а. с. 102-103, т. 5).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).
 
Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
За змістом частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї сторони, висновок якої повинен оцінюватись судом як окремо, так і в сукупності з іншими доказами.
 
Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
 
Відповідно до частини першої статті 746 ЦК України, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я.
 
Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, врахувавши пояснення свідків, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів для висновку про підписання договору довічного утримання від 08 лютого 2006 року особисто ОСОБА_4 як стороною цього договору, та укладення договору з відповідачем за власним волевиявленням, яке відповідало її внутрішній волі, оскільки підстав вважати, що ОСОБА_4 в момент укладення договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, відсутні.
 
Доводи касаційної скарги щодо необхідності врахування висновку комісійної судово-медичної експертизи від 04 вересня 2017 року № 208, та недопустимості, як доказів, висновку фахівця № 1 в галузі судово-медичної експертизи по матеріалам кримінального провадження № 12017162500002103 від 28 липня 2017 року; висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-технічної експертизи документів                             від 23 грудня 2019 року № 2535/18-34/34412?34458/19-34 дослідження медичної картки ОСОБА_4 ; висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 08 жовтня 2019 року № 29712/29713/18-32/27003?27005/19-32 дослідження медичної картки ОСОБА_4 , - підлягають відхиленню, оскільки зазначеним висновкам надана оцінка як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, з якою погоджується Верховний Суд.
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.
 
Якщо експертиза, яка проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, то незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений така експертиза може бути є допустимим доказом.
 
Висновок, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням статті 102 ЦПК України.
 
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-10814св19), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження                               № 61-10929св20), від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20).
 
У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18) та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.
 
Отже, посилання позивача на те, що проведені у кримінальному провадженні № 12017162500002103 від 28 липня 2017 року експертизи є неналежними і недопустимими доказами, є безпідставними; суди оцінили зазначені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, про що навели відповідні мотиви у оскаржуваних судових рішеннях.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Таким чином, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
 
                                                                                                О. М. Осіян
 
                                                                                                Н. Ю. Сакара
 
                                                                                         В. В. Шипович