КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 752/15306/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5952/2023
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
16 травня 2023 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,
за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва  від 14 грудня 2022 року у складі судді Машкевич К.В.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії наук України, Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло та визнання права користування квартирою,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом у якому з урахуванням заяви про збільшення  вимог просив:
 
- визнати недійсним з дати видання та скасувати Розпорядження Управління справами Національної академії наук України № 1559 від 13 жовтня 1997 року;
 
- визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності на житло від 13 жовтня 1997 року, видане Управлінням справами Національної академії наук України на підставі Розпорядження №1559 від 13 жовтня 1997 року;
 
- визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
 
Позов обґрунтовано тим, що 31 липня 1981 року виконавчим комітетом Печерської районної ради народних депутатів м. Києва йому був виданий ордер № 87890 серія Б на квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з двох осіб: позивача та його дружину ОСОБА_2 
 
12 квітня 1996 року в зв`язку з придбанням квартири АДРЕСА_2 позивач був знятий з реєстрації в спірній квартирі та зареєстрований у придбаній.
 
Вказує, що відносини з дружиною у нього не склалися, він продовжував проживати за обома адресами до 2010 року.
 
В 2010 році ОСОБА_2 замінила замки в квартирі АДРЕСА_1 , перешкоджаючи йому в користуванні квартирою, не дивлячись на те, що в квартирі залишилися його особисті речі, наукові архіви, які знаходяться там і на даний момент.
 
22 листопада 2016 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 був розірваний, а в лютому 2021 року йому стало відомо, що остання померла.
 
30 травня 2021 року при перегляді особистих речей у квартирі ОСОБА_1 виявив документи про приватизацію квартири ОСОБА_2 ще в 1997 році без його на те згоди.
 
Не дивлячись на наявність прописки за іншою адресою, він продовжував проживати в спірній квартирі, надавав кошти на її утримання, здійснював поточні ремонтні роботи, там знаходяться його речі.
 
З урахуванням цього вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" квартира могла бути передана у власність лише за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у квартирі та вважає, що приватизація була проведена без його згоди з порушенням права на приватизацію житла.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва  від 14 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не застосування норм права, які мали бути застосовані, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 виступав наймачем квартири, отже приватизація даної квартири без його згоди є незаконною, а висновок суду про можливість здійснити приватизацію ОСОБА_2 самостійно, оскільки на момент її здійснення ОСОБА_1 був зареєстрований за іншою адресою, є хибним.
 
Посилання суду на довідку про склад сім`ї наймача квартири, яка міститься в справі про приватизацію, відповідно до якої зареєстрованою в квартирі була тільки ОСОБА_2 , не є і не може бути доказом того, що ОСОБА_1 не був членом сім`ї ОСОБА_2 на момент здійснення приватизації і його письмова згода на здійснення приватизації не вимагалась.
 
Також  судом першої інстанції неправильно дано оцінку статті 65 Житлового кодексу УРСР та не застосовано ст. 72 Житлового кодексу УРСР, яка підлягала застосуванню.
 
Окрім того звертає увагу, на те, що придбання  квартири у спільну сумісну власність у 1996 року по АДРЕСА_3 жодним чином не вплинуло на право користування квартирою АДРЕСА_1 кожного із членів сім`ї, оскільки жоден з них не був позбавлений цього права в судовому порядку.
 
Вказує  що на даний момент продовжує користуватись квартирою за адресою АДРЕСА_4 , де знаходяться його речі, тобто право користування квартирою не припинялося по відношенню до ОСОБА_1 з 1981 року.
 
В судові засідання призначені на 21.03.2023, 02.05.2023 та 16.05.2023 учасники справи не з`явилися, про дату  та час розгляду якої повідомлялися в установленому законом порядку.
 
Колегія суддів, вирішуючи питання щодо  можливості розгляду справи у відсутність учасників справи з урахуванням клопотання представника позивача - адвоката Опрі Н.Л. про відкладення справи розглядом з причин неможливості прибуття у судове засідання, ураховує, що раніше  суд двічі оголошував по справі перерву, задовольняючи клопотання представника позивача.
 
Проте до справи не долучено доказів на підтвердження поважності причин неявки до суду.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе відмовити в клопотанні представника позивача та розглядати справу у відсутність учасників справи та вирішувати спір  на підставі  долучених до справи доказів.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
 
1)     керує ходом судового процесу;
 
2)     сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
 
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
 
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
 
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
 
Як убачається з матеріалів справи, рішенням № 314/13 від 27 липня 1981 року надано гр. ОСОБА_1 на родину з двох осіб в т.ч.: він, дружина ОСОБА_2 окрему двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13).
 
31 липня 1981 року ОСОБА_1 було видано ордер № 87890 серія Б на право зайняття кв.  АДРЕСА_1  на сім`ю, яка складається з двох людей (а.с. 11).
 
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.11.2016 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 14-15).
 
Розпорядженням Управління справами Національної академії наук України № 1559 від 13 жовтня 1997 року ОСОБА_2 на підставі поданих нею документів була передана у власність квартира АДРЕСА_1 . Вказане також підтверджується відповіддю Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 16, 41).
 
Відповідно до довідки про склад сім`ї наймача квартири Ф-4, зареєстрованою в квартирі була лише ОСОБА_2 (а.с. 43).
 
13 жовтня 1997 року ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право власності на житло (а.с. 44).
 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 районний суд виходив з того, що приватизація спірної квартири Національною академією наук України була проведена з дотриманням вимог закону, а тому підстави для визнання незаконним та скасування Розпорядження № 1559 від 13 жовтня 1997 року, а також Свідоцтва про право власності на житло від 13 жовтня 1997 року відсутні. А також з підстав того, що за змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
 
Колегія суддів погоджується з указаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
 
Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
 
Згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64, 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
 
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разомз наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
 
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
 
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
 
За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
 
Так, позивачем при зверненні до суду зазначалося, що він не був зареєстрований у спірній квартирі на момент її приватизації, тривалий час був зареєстрований та проживав у придбаній у власність квартирі  АДРЕСА_2 . 
 
Доказів того, що позивач одночасно проживав в придбаній та спірній квартирі  до 2010 року матеріали справи не містять та до апеляційної інстанції не долучено.
 
А отже обґрунтованим є посиланням районним судом на висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 21 травня 2020 року у справі № 199/91418/16-ц.
 
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц.
 
Крім того розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує  також наступне.
 
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
 
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
 
Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
 
На час виникнення спірних правовідносин порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначалось Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" 1992 року, який є чинним і на сьогодні.
 
Цей закон закріплює поняття приватизації, об`єкти, визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання, поняття житлових чеків і порядок розрахунків за приватизоване житло.
 
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
 
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створені органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
 
До об`єктів приватизації належать: квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції)), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
 
Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають у них або перебувають на черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
 
Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду " до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
 
Як уже було встановлено що Розпорядженням Управління справами Національної академії наук України № 1559 від 13 жовтня 1997 року ОСОБА_2 на підставі поданих нею документів була передана у власність квартира АДРЕСА_1 , в якій була зареєстрована лише померла.
 
Таким чином, районним судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування Розпорядження № 1559 від 13 жовтня 1997 року, а також Свідоцтва про право власності на житло від 13 жовтня 1997 року, оскільки приватизація спірної квартири Національною академією наук України була проведена з дотриманням вимог закону.
 
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
 
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
 
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва  від 14 грудня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду  набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 24 травня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: