ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" квітня 2023 р.           Справа№ 910/19754/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Коротун О.М. 
          Суліма  В.В. 
 
секретар судового засідання: Гибало В.О.
за участю представників сторін: 
від позивача: Трохимчук В.С.;
від відповідача: Ярко О.Ю.;
від третьої особи 1: Ярко О.Ю.;
від третьої особи 2: не з`явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 (повний текст рішення складено 30.08.2022)
у справі №910/19754/21 (суддя Смирнова Ю.М.)
за позовом Київської міської ради
до Служби безпеки України
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача   Центральне управління Служби безпеки України
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Фонд державного майна України
про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог          

У грудні 2021 року Київська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Служби безпеки України, в якому просить суд витребувати двоповерховий цегляний будинок з підвалом (літ. "А, Б"), загальною площею 652,3 кв.м, який розташований за адресою: м.Київ, вул.Ярославів Вал, 35, із чужого незаконного володіння Служби безпеки України на користь територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що будівля на вул.Ярославів Вал, 35 у м.Києві на законних підставах не відчужувалась та належить до комунальної власності територіальної громади м.Києва.

Короткий зміст рішень  господарських судів та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 у задоволенні позовних вимог Київській міській раді  відмовлено.
Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що  позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів стосовно спірного об`єкту нерухомого майна і що Комітетом державної безпеки України, Службою національної безпеки України або Службою безпеки України приймалось рішення (попередньо погоджене з виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів) про його передачу із державної до комунальної власності територіальної громади м.Києва та здійснювалась фактична передача цього об`єкту.
Крім того, суд першої інстанції вказав, що спірний об`єкт нерухомого майна не підлягав та не підлягає передачі із державної до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі   постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311, у зв`язку з чим, внесення спірного об`єкту нерухомого майна до переліків нерухомого майна, затверджених рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 №26 "Про формування комунального майна міста та районів" є безпідставним.
В ході розгляду справи позивачем належними та допустимими доказами    не доведено існування обставин, які могли б бути підставою для застосування до спірних правовідносин приписів   ст.387 Цивільного кодексу України.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів вибуття спірного об`єкту нерухомого майна із власності держави та передачі його у власність територіальної громади міста Києва, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Київська міська рада звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. 
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково відхилив доводи позивача, оскільки рішення виконавчого комітету Київсьаої міської ради народних депутатів «Про формування комунального майна та районів» від 13.01.1992 № 26, яким затверджений перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста Києва, зокрема нежилий будинок на вул.Ярославів Вал, 35 а - двоповерховий, 487,4 кв.м, є законним, прийнятим в межах повноважень органу, на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 311, є чинним, не скасованим та не оскарженим. Докази, які б підтверджували перебування спірного об`єкта нерухомого майна у відомчому підпорядкуванні Служби безпеки України до 1992 року в матеріалах справи відсутні. Тому висновок суду першої інстанції, що спірне майно перебуває у відомчому підпорядкуванні (СНБУ, СБУ), апелянт вважає є помилковим. Таким чином, на його думку, спірний об`єкт нерухомого майна на законних підставах було віднесено до комунальної власності територіальної громади міста Києва, а суд дійшов хибного висновку, що спірний об`єкт нерухомого майна перебуває у власності держави в особі Служби безпеки України.
Також апелянт вказує, що починаючи з 1992 року щодо спірного майна приймалась низка розпорядчих актів, що свідчить про перебування спірного об`єкта нерухомого майна у комунальній власності м.Києва та безумовну обізнаність Служби безпеки України про ці обставини.
Враховуючи викладене, скаржник вважає, що відповідач неправомірно володіє спірним майном, тим самим порушує права позивача як дійсного власника спірного майна, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 387 ЦК України.
На думку апелянта, недобросовісність набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна полягає в тому, що Служба безпеки України безпосередньо була обізнана про перебування об`єкта у комунальній власності м.Києва, що підтверджується підписанням акту прийому-передачі основних засобів від 16.09.2004 №84 спірного майна в управління Центрального управління Служби безпеки України, яке входить до складу Служби безпеки України. Однак, всупереч цьому, відповідач здійнив неправомірну державну реєстрацію, проте, на думку апелянта, витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна  не є відповідною законною підставою для набуття права державної власності на спірне майно, оскільки об`єкт нерухомого майна на законних підставах з комунальної власності територіальної громади м.Києва не вибував.
Таким чином апелянт зауважує, що відповідач маючи намір або грубу необережність, незаконно, без відповідної правової підстави заволодів майном територіальної громади м.Києва, а тому спірне майно може бути витребувано від недобросовісного набувача на підставі ст. 387 ЦК України на користь територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу Служби безпеки України 

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, поданому до суду 17.10.2022, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без  їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. 
Крім того, відповідач вказує, що позивачем не надано доказів прийняття Комітетом державної безпеки України, Службою національної безпеки України чи Службою безпеки України рішення, що попередньо погоджене з виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, про передачу спірного об`єкту нерухомого майна з державної до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Тобто позивачем не доведено обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.
Також, відповідач зазначає, що спірний будинок знаходиться у державній власності в особі СБУ, у зв`язку з чим, твердження позивача стосовно того, що Служба безпеки України є недобросовісним набувачем такої нерухомості, вважає безпідставними та необґрунтованими.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу Фонду державного майна України

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, поданому до суду 27.10.2022, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без  їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. 
Фонд державного майна України вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що стосовно спірного об`єкту нерухомого майна Комітетом державної безпеки України приймалось рішення про передачу спірного об`єкту нерухомого майна із державної до комунальної власності територіальної громади м.Києва та здійснювалась фактична передача цього об`єкту.
Також Фонд вважає, що спірний об`єкт нерухомого майна не підлягав та не підлягає передачі із державної до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311, у зв`язку з чим, внесення спірного об`єкту нерухомого майна до переліків нерухомого майна, затверджених рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» є безпідставним. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2022 справу № 910/19754/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк О.М., Сулім В.В. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 у справі № 910/19754/21 та розгляд апеляційної скарги призначено на 16.11.2022.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022 відкладено розгляд апеляційної скарги Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 у справі № 910/19754/21 на 19.12.2022.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2022 оголошено перерву у розгляді справи № 910/19754/21 до 16.01.2023.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 оголошено перерву у розгляді справи № 910/19754/21 до 27.02.2023.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2023 розгляд справи № 910/19754/21 за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2022, у зв`язку з перебування головуючого судді Майданевича А.Г. з 20.02.2023 по 05.03.2023 у відпустці, призначено на 20.03.2023.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2023 у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. на лікарняному,  справу № 910/19754/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 у справі № 910/19754/21 на 13.04.2023.

Явка представників сторін

Представник третьої особи 2, у  судове засідання, призначене на 13.04.2023, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу, наявною у матеріалах справи.
Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника третьої особи 2 обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи.

Позиції учасників справи

У зв`язку з оголошенням в м.Києві повітряної тривоги, яка тривала з 11-30 год. до 12-15 год. у судовому засіданні оголошувалась перерва з                11-31 год. до 12-22 год. 
Представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції 13.04.2023 наполягала на задоволенні апеляційної скарги, з підстав, викладених у апеляційній скарзі, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача та третьої особи - 1 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рiшенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 №26 "Про формування комунального майна міста та районів" затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста.
Згідно з додатком 1 (таблиця 14) зазначеного рішення до комунальної власності міста Києва передано нежилий будинок за адресою: вул.Ярославів Вал, 35А, двоповерховий, 487,4 кв.м, ВЧ 71187-Щ.
Розпорядженням представника Президента України в м.Києвi вiд 29.05.1992 №368 "Про створення державного комунального виробничого житлово-ремонтного об`єднання" нежитловий будинок за адресою: вул.Ярославів Вал, 35А закрiплений на праві повного господарського відання за державним комунальним виробничим житлово-ремонтним об`єднанням, яке в подальшому, згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації вiд 21.11.2000 №2074, було перейменоване на Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація".
Рiшенням Київської міської ради від 26.06.2003 №573/733 "Про передачу в управління Центральному управлінню Служби безпеки України нежилих будинків та нежилих приміщень комунальної власності територiальної громади міста Києва" вирішено передати в управління Центральному управлінню Служби безпеки України нежилий будинок по вул.Ярославів Вал, 35, загальною площею 642,4 кв.м без права відчуження та передачі в користування третім особам.
Відповідно до розпорядження Київської міської державної адмiнiстрації від 27.05.2004 №899 "Про передачу в управління Центральному управлінню Служби безпеки України нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади м.Києва" нежилий будинок №35 по вул.Ярославів Вал (згідно з технічною документацією Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна зазначений будинок знаходиться за адресою: вул.Ярославів Вал, 35, літера А), загальною площею 638,9 кв.м переданий в управління Центральному управлінню Служби безпеки України по акту приймання-передачі основних засобів (форма 03-1) від 16.09.2004 №84, затвердженому 30.09.2004.
Рішенням Київської міської ради від 08.07.2021 №1595/1636 "Про органiзацiйно-правові заходи щодо впорядкування використання майна територіальної громади міста Києва" визначено перелік нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке повертається зі сфери управління та іншого безоплатного користування державних органів, установ і організацій, зокрема, до вказаного переліку включено нежилий будинок по вул.Ярославів Вал, 35, загальною площею 638,9 кв.м. Рiшення Київської міської ради від 26.06.2003 №573/733 "Про передачу в управління Центральному управлінню Служби безпеки України нежилих будинків та нежилих приміщень комунальної власності територiальної громади міста Києва" визнано таким, що втратило чинність.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційна довідка №286956230 від 26.11.2021), 26.10.2020 державним реєстратором Рисак О.О. внесено запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно №38943622 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: двоповерховий цегляний будинок з підвалом (літ."А", "Б"), загальною площею 652,3 кв.м, за адресою: м.Київ, вул.Ярославів Вал, 35, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2208571680000 за Службою безпеки України, форма власності - державна.
Згідноз вказаної інформаційної довідки, підставою для державної реєстрації такого права за Службою безпеки України зазначено витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, серiя та номер: 10-62-5598 вiд 17.03.2020, видавник Фонд державного майна України.
Звертаючись із позовною заявою, позивач зазначив, що ним не вчинялись дії та не приймалось рішення про передачу спірного об`єкту нерухомого майна з комунальної власності територіальної громади міста Києва до державної власності, а набуття державною у власність комунального майна всупереч чинного законодавства порушує публічний порядок та посягає на суспільні та економічні основи територіальної громади міста Києва. У зв`язку з чим, позивач просив витребувати двоповерховий цегляний будинок з підвалом, загальною площею 652,3 кв.м, якиц розташований за адресою: м.Київ, вул.Ярославів Вал, 35 із чужого незаконного володіння Служби безпеки України на користь територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
   Згідно з частиною першою статті 317 та частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
   Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу (стаття 321 Цивільного кодексу України).
   За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
   Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
   Правовий аналіз положень статті 387 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
При цьому, у випадку, якщо відповідач заперечує проти позову з посиланням на те, що він є законним власником майна, то до кола обставин, що підлягають доказуванню за віндикаційним позовом, належить встановлення судом факту виникнення (набуття) позивачем права власності на спірне майно. Обов`язок доказування таких обставин покладається на позивача, в той час коли відповідач має право спростувати такі обставини.
   Статтею 10 Конституції (Основного Закону) Української Радянської Соціалістичної Республіки 1978 року було встановлено, що основу економічної системи Української РСР становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Статтею 11 було встановлено, що у виключній власності держави є земля, її надра, води, ліси. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави. Згідно зі статтею 124 органами державної влади в областях, районах, містах, районах у містах, селищах і селах Української РСР є обласні, районні, міські, районні в містах, селищні, сільські Ради народних депутатів.
   Декларацією про державний суверенітет від 16.07.1990 було закріплено, що Українська РСР самостійно визначає свій економічний статус і закріплює його в законах.
Народ України має виключне право на володіння, користування і розпорядження національним багатством України.
Земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території Української РСР, природні ресурси її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, весь економічний і науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу, матеріальною основою суверенітету Республіки і використовуються з метою забезпечення матеріальних і духовних потреб її громадян.
   В свою чергу Закон УРСР "Про економічну самостійність Української РСР" від 03.08.1990 в статті 4 було закріплено, що основу економічної самостійності Української РСР утворює власність її народу на національне багатство. Власністю народу України є земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території Української РСР, природні ресурси її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, весь економічний, науковий і технічний потенціал, розташований на території республіки.
До власності народу України належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві, сільському господарстві, транспорті, зв`язку, банки, кредитні установи, майно торгових, комунальних та інших підприємств, а також житловий фонд та інше майно на території України.
Порядок створення і функціонування на території України нових об`єктів власності радянських республік, інших держав, міжнародних організацій, іноземних юридичних осіб і громадян визначається законодавством Української РСР.
Власність в Українській РСР виступає в таких формах: державна; колективна; індивідуальна (особиста і приватна трудова власність) та інші, передбачені Законом форми власності.
Відносини власності встановлюються і регулюються на основі законодавства Української РСР. Українська РСР гарантує рівноправність всіх форм власності. Право власності охороняється законом.
   Отже до 1991 року законодавство не диференціювало загальнодержавну (республіканську) та комунальну власності, а зазначене питання щодо їх розмежування постало із створенням та формуванням відповідного українського національного законодавства.
   15.04.1991 введено в дію Закон УРСР "Про власність" від 07.02.1991, яким в статті 31 Закону було встановлено, що до державної власності в Українській РСР належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).
Таким чином, в цьому Законі комунальна власність розглядалась, які різновид державної власності.
   Частиною першою статті 34 Закону УРСР "Про власність" закріплювалось, що загальнодержавну (республіканську) власність складають: майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради Української РСР та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил,   органів державної безпеки,   прикордонних і внутрішніх військ; оборонні об`єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв`язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток.
   Відповідно статтею 35 цього Закону було встановлено, що об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території.
У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
   В свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). У власність міста Києва передано майно: поліграфічної промисловості, місцевої промисловості, зв`язку, будівництва, проектних та наукових установ, житлово-комунального господарства, шляхового господарства, ритуального обслуговування, інших підприємств й організацій, народної освіти, охорони здоров`я, соціального забезпечення, фізичної культури і спорту, культури, торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування, майно виконкомів місцевих Рад народних депутатів.
   Водночас, судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не доведено, що спірне майно, яке зарестровано за собою відповідачем, який є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України (ч.1 ст. 1 Закону України "Про Службу безпеки України" від 25.03.1992) могло бути та було передано у власність міста Києва відповідно до статті 35 Закону Української РСР "Про власність" та постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", або у інший, передбачений законом, спосіб набуто право комунальної власності на зазначене майно.
Натомість, колегія суддів, звертаючись до приписів статті 34 Закону УРСР "Про власність" наголошує, що майно органів державної безпеки, до яких належить відповідач могло перебувати виключно у загальнодержавній власності, яке після прийняття Конституції України від 28.06.1996 та формування на її основі відповідних законів, які регламентують право власності, трансформувалось у державну власність, а отже не могло бути набуте у комунальну власність всупереч приписів законодавства.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
   Колегія суддів зазначає, що первинними правовими підставами набуття права комунальної власності у процесі розмежування державної власності на загальнодержавну та комунальну є саме приписи статей 34 та 35 Закону УРСР "Про власність", а також постанова Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991, прийнята на підставі Постанови Верховної Ради УРСР від "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" від 26.03.1991.
Зважаючи на вищевикладене, при вирішення спорів щодо набуття права комунальної власності в процесі трансформації державної власності та розмежування загальнодержавної та комунальної власності слід системно-історично враховувати зазначені приписи законодавства.
При цьому рішення органів місцевого самоврядування про прийняття у комунальну власність у процесі розмежування державного майна чи затвердження переліків об`єктів комунальної власності у зв`язку з таким розмежуванням, як і акти передачі державного майна від міністерств та інших відомств у комунальну власність органам місцевого самоврядування мають оцінюватись (з урахуванням загальних засад диспозитивності та змагальності судочинства) судами на предмет їх відповідності правовій підставі набуття такого права, зокрема, в контексті даного спору Закону УРСР "Про власність" і постанові Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991, оскільки у даному випадку рішення ради чи її виконкому, а також акт прийому-передачі об`єктів загальнодержавної власності у комунальну мають бути прийняті виключно до їх положень.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі 910/20600/21.
Згідно із ч.4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції вірно відхилив твердження позивача про те, що спірний об`єкт нерухомого майна набутий у комунальну власність відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 №26 "Про формування комунального майна міста та районів", ухваленого на виконання   постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311, оскільки у затвердженому цією   постановою   переліку відсутній спірний об`єкт нерухомого майна, як об`єкт відомчого (Служби національної безпеки України, Служби безпеки України) підпорядкування.
Тобто, спірний об`єкт нерухомого майна не підлягав та не підлягає передачі із державної до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі   постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311, у зв`язку з чим внесення спірного об`єкту нерухомого майна до переліків нерухомого майна, затверджених рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 №26 "Про формування комунального майна міста та районів" є безпідставним.
Приписами ч.1   ст.74 Господарського процесуального кодексу України   встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
В ході розгляду справи позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.76,   77 Господарського процесуального кодексу України   не доведено існування обставин, які могли б бути підставою для застосування до спірних правовідносин приписів   ст.387 Цивільного кодексу України.
Отже, враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів вибуття спірного об`єкту нерухомого майна із власності держави та передачі його у власність територіальної громади міста Києва, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Інші доводи та заперечення учасників справи судом розглянуті, взяті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведених висновків суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
                              У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права, обставини на які посилається позивач в апеляційній скарзі перекликаються з доводами позовної заяви, яким надано належну оцінку при розгляді справи.
Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній  скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 у справі № 910/19754/21 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 у справі № 910/19754/21 слід залишити без змін.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
      Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

           1. Апеляційну скаргу   Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 у справі № 910/19754/21, залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 у справі № 910/19754/21 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Київську міську раду.
4. Матеріали справи №910/19754/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, порядку та строку, передбаченому статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 25.04.2023.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                В.В. Сулім