ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року	Львів	Справа № 380/12585/22 пров. № А/857/1162/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Іщук Л.П., 
суддів                                                             Нос С.П., Обрізка І.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року, ухвалене суддею Гуликом А.Г. у м. Львові, у справі № 380/12585/22 за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство внутрішніх справ України про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови та повернення без прийняття рішення матеріалів позивача про призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності; зобов`язати відповідача у 15-денний строк після отримання заяви (рапорту) та повного пакету документів від позивача надіслати до Міністерства внутрішніх справ України подані документи та висновок щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності відповідно до пункту 8 Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850.
Обґрунтовує позов тим, що після встановлення йому ІІІ групи інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ, звернувся із заявою до відповідача про виплату грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, однак вказану заяву відповідач повернув без розгляду, чим порушив вимоги пункту 8 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що з моменту первинного встановлення позивачу ступеня втрати працездатності до дати встановлення ІІІ групи інвалідності пройшло більше двох років, тому, з урахуванням положень пункту 4 Порядку №850, відсутні підстави для виплати позивачу спірної одноразової грошової допомоги.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга до задоволення не підлягає. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України і відповідно до наказу ГУ МВС України у Львівській області (по особовому складу) від 31.05.2004 звільнений з органів внутрішніх справ у відставку за пунктом “б” статті 65 (через хворобу).
Під час первинного огляду 01.06.2004 позивачу встановлено втрату працездатності 20% без встановлення інвалідності, що підтверджується повідомленням лікувально-профілактичного закладу про рішення МСЕК №419 від 21.05.2004.
20.06.2022 під час повторного огляду позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААВ №012290 від 05.07.2022.
ОСОБА_1 звернувся до ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області із заявою від 08.07.2022 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності. 
Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України у Львівській області у листі від 10.08.2022 №К-175/Огд/31/01-2022 повідомила, що з дати первинного встановлення позивачу втрати працездатності до повторного огляду та встановлення групи інвалідності пройшло більше двох років, тому відсутні підстави для формування висновку щодо виплати грошової допомоги. 
Позивач, вважаючи дії відповідача щодо неприйняття рішення за його заявою від 08.07.2022 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в ОВС, звернувся до суду із даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач всупереч вимогам пункту 8 Порядку №850 протиправно повернув без прийняття рішення матеріали позивача про призначення одноразової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правовідносини з приводу виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції були врегульовані Законом України  «Про міліцію»  від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ (далі  - Закон № 565-ХІІ).
Частиною шостою  статті 23 Закону №565-ХІІ  встановлено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
З 07 листопада 2015  року Закон №565-ХІІ  втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України  «Про Національну поліцію»  від 02 липня 2015 року №580-VІІІ  (далі  Закон №580-VІІІ).
Абзацом третім пункту 15 розділу  XI  Прикінцеві та перехідні положення  Закону №580-VІІІ  визначено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України  «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України  «Про Національну поліцію».
Отже, норми  статті 23 Закону №565-ХІІ  мають переживаючу дію, а колишні працівники міліції мають право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням їм інвалідності на підставі цього  Закону  в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
З метою реалізації положень статті 23 Закону України  565-ХІІ Кабінет Міністрів України 21.10.15 прийняв постанову №850, якою затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі  - Порядок №850).
Відповідно до пункту 1 Порядку №850 порядок та умови визначають механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.
Згідно із п.2 Порядку №850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) працівника міліції - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до пп.2 п.3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.
Згідно з п.7 Порядку №850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).
Згідно з п.8 Порядку №850 керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає Міністерству внутрішніх справ в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку № 850, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.
Згідно з п.9 Порядку №850 МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
З огляду на наведене, апеляційний суд зазначає, що за колишніми працівниками міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання чи встановлено інвалідність, що пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої  Законом України «Про міліцію», виплата якої здійснюється відповідно до Порядку №850. Таке право обумовлено наявністю визначених законодавством підстав, зокрема, захворювання особи повинно бути пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Керівник органу внутрішніх справ зобов`язаний сформувати висновок щодо виплати грошової допомоги та подати його у 15-денний строк до МВС України для вирішення питання щодо її призначення чи відмови в такому призначенні. Обов`язок прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 лютого 2019 року у справі №822/1883/18, від 31 березня 2020 року у справі №824/1046/17-а та від 22 вересня 2022 року у справі №380/12913/21.
Таким чином, як висновується з вищезазначених правових норм і правильно встановлено судом першої інстанції, Порядок №850 не передбачає можливості керівника органу внутрішніх справ відмовити у складенні висновку щодо виплати грошової допомоги. Крім того, керівник органу внутрішніх справ не вправі приймати рішення про призначення чи відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки це питання належить до компетенції МВС України. 
Як вбачається з листа відповідача від 10.08.2022 №К-175/Огд/31/01-2022 заява ОСОБА_1 повернута без розгляду у зв`язку з тим, що з дати первинного встановлення позивачу втрати працездатності до повторного огляду та встановлення групи інвалідності пройшло більше двох років, і відповідач вважав, що відсутні підстави для формування висновку щодо виплат грошової допомоги.
З урахуванням того, що відповідач не надав доказів складення висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги та доказів того, що заява позивача про виплату одноразової грошової допомоги у встановленому законодавством порядку не скерована для її подальшого розгляду до МВС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність дій відповідача ( порушення вимог пункту 8 Порядку №850) щодо відмови у розгляді документів та повернення заяви позивача про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності без прийняття висновку.
Колегія суддів наголошує, що відповідач, оцінюючи підстави призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги і фактично прийнявши рішення про відмову у її призначенні, діяв поза межами своєї компетенції. 
При обґрунтуванні постанови і спростуванні доводів апелянта колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також враховується позиція Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформована, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58), згідно якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2  ст. 6 КАС України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а  ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року у справі № 380/12585/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	І. М. Обрізко