ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 травня 2023 року           справа №200/12144/19-а 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року (повне судове рішення складено 17 листопада 2021 року в м. Слов`янську) у справі № 200/12144/19-а (суддя в І інстанції Давиденко Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Комунального медичного закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                           УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального медичного закладу “Обласний центр медико-соціальної експертизи” про скасування рішення Обласної медико-соціальної експертизи №1 від 18 липня 2019 року щодо не встановлення групи інвалідності, зобов`язання провести повторний огляд з ціллю встановлення групи інвалідності.
Доводи позовної заяви обґрунтовує тим, що, як вважав позивач, приймаючи рішення, щодо не встановлення групи інвалідності, відповідач проігнорував факт встановлення йому раніше інвалідності та надані медичні документи. 
Вказує на те, що обласна медико-соціальна експертна комісія не встановивши групу інвалідності, порушила Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позовну заяву.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , по 2019 рік мав III групу інвалідності по травмі, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби у вигляді патологічно зрослих переломів лівої стопи та правого стегна, легка контрактура правого суглобу, легке порушення функції опори та пересування (а.с.6-7).
Під час огляду Обласною медико-соціальною експортною комісії № 1 Агєєв О.М. направлений на консультацію в ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України».
Згідно консультативного висновку ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» № 4043 основний діагноз ОСОБА_1 : наслідки травми 2011 року у вигляді зрослого вогнепального перелому правої стегнової кістки, лівої таранної та п`яточної кісток, контрактура лівого колінного суглобу, ПФС Іст., статико - динамічна функція порушення в нерізкому ступені.
Виявлена в процесі обстеження патологія і ступень виваженості функціональних порушень з боку опорно-рухомого апарату обмежує життєдіяльність ОСОБА_1 в легкому ступені, що не дає підстав для встановлення групи інвалідності, відповідно до «Інструкції про встановлення груп інвалідності» (наказ МОЗ України № 561 від 05.09.11р.), «Положення про медико-соціальну експертизу» і «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затверджених постановою Кабінету Міністрів Украйни від 03 грудня 2009 року № 1317 (а.с.10).
Відповідно до довідки про невизначення інвалідом від 18.07.2019, ОСОБА_1 група інвалідності не встановлена (а.с.12).
Обґрунтування експертного рішення: наявність патології опорно-рухомого апарату обмежує життєдіяльність в легкому ступені, що не дає підставу для визначення групи інвалідності КМУ № 1317 від 03.12.09, МОЗУ №561 від 05.09.11.
Експерте рішення прийняте на підставі очного огляду, наданої медичної документації, та висновку ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» м. Дніпро відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів з питань медико-соціальної експертизи постанова КМУ № 1317 від 03.12.2009, МОЗ № 561 від 05.09.11.
Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом, позивач просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.  
Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.   
Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Повноваження обласної медико-соціальної комісії, порядок проведення медико-соціальної експертизи та прийняття відповідних рішень регулюються Положенням про медико-соціальну експертизу та Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Питання медико- соціальної експертизи» від 03.12.2009 № 1317, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 № 420, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 за № 1387/21699 та наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 № 561, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 за № 1295/20033.
Згідно п. 3 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Пунктами 11-14 Положення про медико-соціальну експертизу встановлені права та обов`язки комісії.
Відповідно до абз. 1 п. 19 Положення про медико-соціальну експертизу комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності.
Відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановленої інвалідності передбачено, що прийняття рішень про встановлення або не встановлення інвалідності відноситься до виключної компетенції МСЕК.
Таким чином, відповідач у справі - суб`єкт владних повноважень, на якого чинним законодавством покладені функції щодо прийняття рішень про встановлення або не встановлення інвалідності.
Згідно п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється І, II чи III група інвалідності. І група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.
Відповідно до п.27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.
Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечується позивачем, довідка, яка оскаржується, прийнята відповідачем на підставі консультативного висновку ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» № 4043.
Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд дійшов висновку, що позивач передчасно звернувся суду з адміністративним позовом, який містить вимогу про скасування рішення Обласної медико-соціальної експертизи щодо встановлення ІІІ групи інвалідності з причини загального захворювання, оскільки консультативний висновок, на підставі якого прийняте рішення, не оскаржувався.
Крім іншого, суд першої інстанції вказав, що прийняття рішення, яке оскаржується, не позбавляла права позивача на звернення щодо повторного огляду до лікувально-профілактичного закладу за місцем мешкання для оформлення направлення на МСЕК.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо необґрунтованості мотивів, якими керувався місцевий суд при ухваленні рішення.
Так, не оскарження позивачем консультативного висновку, як і право на звернення до лікувально-профілактичного закладу для повторного огляду не може бути перепоною для реалізації ним права на оскарження рішення обласної МСЕК.

В  той же час, відсутні і підстави для задоволення позовних вимог.
Так, згідно з пунктом 1.10 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.
Судом встановлено, що рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі медичної документації, яка обов`язково включає направлення на МСЕК, та за результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та аналізуючи вказані правові норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що процедура проведення медико-соціальної експертизи позивача дотримана відповідачем в повній мірі, а тому рішення про невизнання позивача інвалідом від 18 липня 2019 року прийняте відповідачем на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та є правомірним.
Отже, визнання рішення МСЕК від 18 липня 2019 року правомірним виключає наявність підстав для задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача провести повторний огляд з ціллю встановлення групи інвалідності.
Відповідно до положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до компетенції цього органу.
Відповідно до Закону України, «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», до компетенції медико-соціальної експертизи відноситься комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.
Відтак, суди не вправі втручатися в діяльність державних органів, що застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження в будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Розглядаючи питання про встановлення групи інвалідності позивачу, відповідачем не порушено порядку розгляду цього питання, а тому оскаржувані рішення відповідають положенням Інструкції про встановлення груп інвалідності, Положенню про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, тобто прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 817/820/16 та від 17 грудня 2018 року у справі № 819/3211/15.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.  
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. 
Відповідачем надані суду належні докази правомірності прийняття рішення, що оскаржується, в розумінні зазначеної норми Закону.
Оскільки під час розгляду справи судом встановлена правомірність прийняття рішення, яке оскаржується, суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають. 

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Отже, суд першої інстанції прийняв правильне судове рішення по суті спору, однак воно підлягає зміні у мотивувальній частині у зв`язку із помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – зміні.
У зв`язку з відмовою позивачеві в задоволенні позовних вимог, понесені ним судові витрати йому не відшкодовуються. 
Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України,          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 200/12144/19-а – змінити в мотивувальній частині, а в решті - залишити без змін.
Повне судове рішення – 11 травня 2023 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                       І. В. Сіваченко

Судді                                                                                  А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                      Т. Г. Гаврищук