справа 760/11473/22                                   головуючий у суді І інстанції Українець В.В.
провадження № 22-ц/824/5448/2023        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 травня 2023 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,  	
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Кротенком Олександром Володимировичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора взводу № 1 роти № 6 батальйону 4 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Поддубного Сергія Віталійовича, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, інспектора взводу № 1 роти № 6 батальйону 4 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Поддубного С.В., Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.
Свої вимоги мотивував тим, що 10 грудня 2021 року інспектор взводу № 1 роти № 6 батальйону 4 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Поддубний С.В. склав щодо нього протокол про адміністративне правопорушення серія ААД № 206302 за ч. 1 ст. 130 КпАП України.
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року провадження в справі щодо ОСОБА_1 закрито на підставі ч. 1 ст. 247 КпАП України у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Під час розгляду адміністративної справи він звернувся за правовою допомогою до адвоката Кротенка О.М. та сплатив йому 11 000 гривень.
Крім того, зазначає, що дії працівників поліції щодо винесення стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення серія ААД № 206302 за ч. 1 ст. 130 КпАП України завдали йому моральної шкоди, оскільки були порушені його нормальні життєві зв`язки. Він перебував у стані нервової напруги, оскільки мав витрачати багато часу та зусиль для пошуку адвоката, щоб довести свою невинуватість в суді.
Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11 000 гривень та 4000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора взводу № 1 роти № 6 батальйону 4 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Поддубного Сергія Віталійовича, Державної казначейської служби України про відшкодування  шкоди.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Кротенка Олександра Володимировича, подав апеляційну скаргу. 
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції не з`ясував коло відповідачів у справі, оскільки, як наголошує апелянт, у позовній заяві чітко визначено, що відповідачем є Держава України в особі наведеного переліку державних органів та посадової особи цього органу. Окрім того, зазначає, що судом першої інстанції ухвалою від 27 жовтня 2022 року було замінено один із органів державної влади на Департамент патрульної поліції. 
Також апелянт вказував, що представником позивача подавалися клопотання про повернення відзивів на позов, поданих Державною казначейською службою України та Департаментом патрульної поліції, з мотивів, що повноваження відповідних представників не перевірялися.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що судом, всупереч наданим належним доказам, не встановлена така обставина, як незаконні дії працівників поліції та те, що позивач протягом певного періоду часу вживав передбачені законодавством заходи для відновлення своїх прав. Наголошує, що обставини про те, що справу про адміністративне правопорушення відносно позивача закрито з підстав відсутності складу адміністративного правопорушення, свідчать про незаконність притягнення його до адміністративної відповідальності та становлять підставу для відшкодування завданої йому в зв`язку з цим моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу.
На думку апелянта, судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин аналогію Закону. Мотивує це тим, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», з підстав, що в чинному КУпАП не врегульоване питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, а за своєю природою, відповідальність за ст. 130 КУпАП є "більше кримінальною", ніж адміністративною, і принципи «недоведеної вини» є принципом «доведеної невинуватості", і, відповідно, тягне за собою прирівнення статусу закриття справи про адміністративне правопорушення «виправдовувальному вироку». Вважає, що в даному випадку витрати на професійну правничу допомогу були понесені ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП і за своєю правовою природою відносяться до шкоди, відшкодування якої врегульовано нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Також зазначає, що нормами ЦПК України врегульовано питання розподілу судових витрат між сторонами, які були понесені ними в зв`язку з розгляду судом конкретної цивільної справи.
Окрім того, апелянт наголошував, що судом першої інстанції було помилково застосовано висновки Верховного Суду, оскільки дані висновки стосуються ситуацій, в яких у таких видах судочинства, як: адміністративне, цивільне та господарське - сторони намагалися стягнути витрати на професійну правничу допомогу у спосіб, який суперечив чинному КАС України, ЦПК України та ГПК України - ініціюючи інше судове провадження. Натомість в даному випадку, як вказує апелянт, справа стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу (адвоката) за захист в справі про адміністративне правопорушення.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачам було надано строк для подачі відзивів на апеляційну скаргу.
09 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача-2 - Департаменту патрульної поліції на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
У вказаному відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Вважає, що дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюється на правовідносини, де суб`єктом є інспектор патрульної поліції. Вказує, що наявність вини не встановлена, так як дії інспектора патрульної поліції незаконними та протиправними відносно самого позивача не було визнано в судовому порядку. Позивач не надав жодних доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань інспектором. Апелянт, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18, звертає увагу апеляційного суду на те, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11 000 грн. 00 коп. відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення заявлених вимог, зокрема, у зв`язку з відсутністю документального підтвердження витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Зважаючи на ціну позову та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 грудня 2021 року інспектор взводу № 1 роти № 6 батальйону 4 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Поддубний С.В. склав щодо позивача протокол про адміністративне правопорушення серія ААД № 206302 за ч. 1 ст. 130 КпАП України.
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року провадження в справі щодо ОСОБА_1 закрито на підставі ч. 1 ст. 247 КпАП України у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
З позову вбачається, що дії працівників поліції щодо винесення стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення серія ААД № 206302 за ч. 1 ст. 130 КпАП України завдали йому моральної шкоди, оскільки були порушені його нормальні життєві зв`язки. Він перебував у стані нервової напруги, оскільки мав витрачати багато часу та зусиль для пошуку адвоката, щоб довести свою невинуватість в суді.
Позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь витрат на професійну правничу допомогу понесених під час розгляду справи про адміністративне правопорушення в сумі 11 000 гривень та 4 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11 000 гривень, суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 та Верховного Суду від 01 червня 2020 року в справі № 910/12945/19, виходив з того, що понесені стороною позивача витрати на правничу допомогу у судовому провадженні в іншому суді, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, а такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, взявши до уваги правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року в справі № 760/9462/16-а, виходив з того, що постанова судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року не є належним і допустимим доказом завдання позивачу моральної шкоди, зокрема, що він зазнавав душевних страждань у зв`язку із доведенням своєї невинуватості, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки факт закриття провадження у справі за відсутності в діях складу адміністративного правопорушення не є тотожним факту заподіяння моральної шкоди, який підлягає доведенню на загальних підставах.
Колегія суддів не може повною мірою погодитися  з висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди є, зокрема, незаконне винесення стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення серія ААД № 206302 за ч. 1 ст. 130 КпАП України  та у зв`язку з цим закриття справи про адміністративні правопорушення за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон України № 266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВРправо на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВРу наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону № 266/94-ВР і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, не урахували, що дії працівників УПП м. Харкова щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність у діях працівників УПП м. Харкова при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП винних дій, є помилковими».
У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».
Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) та від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22).
Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року провадження в справі щодо ОСОБА_1 закрито на підставі ч. 1 ст. 247 КпАП України у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.4-6).
Отже, з вказаного вбачається, що у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст. 1173, 1174 ЦК України, у зв`язку з незаконністю дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Разом з тим ненадання суду працівниками поліції допустимих доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності, як і сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчать про те, що особу притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
У даному випадку підлягав застосуванню не правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 травня 2018 року в справі № 760/9462/16-а про визнання неправомірними дії щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення, а релевантний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) та в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) та від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22) про відшкодування моральної шкоди.
Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить із такого.
У позові, обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, заявник посилається на те, що дії працівників поліції щодо винесення стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення серія ААД № 206302 за ч. 1 ст. 130 КпАП України завдали йому моральної шкоди, оскільки були порушені його нормальні життєві зв`язки. Він перебував у стані нервової напруги, оскільки мав витрачати багато часу та зусиль щоб довести свою невинуватість в суді.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
З урахуванням встановлених обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали вказане провадження.
Однак, апеляційний суд не погоджується з порядком розрахунку розміру моральної шкоди позивачем, оскільки, врахувавши конкретні обставини цієї справи, глибину завданої моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, вимоги розумності і справедливості, тривалості моральних страждань, апеляційний суд вважає справедливою компенсацію у розмірі 1 000,00 грн., що є достатнім для відшкодування завданої моральної шкоди.
Поряд з цим, колегія суддів також критично оцінює висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. 
Так, суд першої інстанції вважав, що понесені стороною позивача витрати на правничу допомогу у судовому провадженні в іншому суді, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, а такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законом.
Апеляційний суд зауважує, що в діючому КУпАП не передбачений порядок відшкодування процесуальних витрат або інші види компенсації, понесених особою, яка притягується до адміністративної відповідальності (на правничу допомогу, за проведення експертного дослідження тощо) у разі закриття відносно такої особи провадження у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
А відтак, враховуючи відсутність передбаченої процедури відшкодування процесуальних витрат або інші види компенсації, понесених особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, доводи апелянтів щодо неподання позивачем заяви про відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, в межах справи про адміністративне правопорушення є такими, що не ґрунтуються на вимогах положень  КУпАП. 
Процесуальні витрати позивача в розмірі 11 000 грн. оцінюються судом як складова суми матеріальної шкоди, а не відшкодування йому процесуальних витрат в іншій справі.
Ці витрати особою були вимушено понесені для доведення своєї невинуватості у вчиненні правопорушення, за яке її могли притягнути до адміністративної відповідальності, тому позивач обґрунтовано вважає їх збитками (шкодою) завданими йому неправомірними діями інших осіб, для відшкодування яких позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом, за відсутності інших правових процедур для вирішення цього питання у КУпАП.
На підтвердження витрат, понесених позивачем під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності суду надано Договір про надання правової допомоги від 15 липня 2022 року (а.с.7), Додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги від 15 липня 2022 року  (а.с.8), Акт прийому-передачі послуг із надання правничої допомоги від 28 липня 2022 року (а.с.10). 
Указаними доказами підтверджено понесені позивачем витрат під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Отже, зважаючи на вищевикладене, витрати позивача в розмірі 11 000 грн., понесені позивачем під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності, що підтверджується, крім іншого, змістом акту приймання-передачі послуг, на думку апеляційного суду можуть вважатись матеріальною шкодою, завданою йому внаслідок незаконних дій посадової особи органу державної влади, яка підлягає відшкодуванню за правилами цивільного законодавства, в порядку ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.
А відтак, витрати на правову допомогу при розгляді справи про адміністративне правопорушення мають бути компенсовані позивачу в повному обсязі як частина його матеріальних втрат, які він не поніс би у випадку, якби його не було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності.
Таким чином рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовної вимоги.
Щодо доводу апелянта про суб`єктний склад відповідачів, слід зауважити, що в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільну процесуальну дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).
Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).
Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша-третя статті 95 ЦК України).
Від імені юридичної особи - філії як відокремленого підрозділу, створеної на підставі положення, має право виступати керівник відокремленого підрозділу, який призначається юридичною особою. Між керівником юридичної особи - філії як відокремленого підрозділу і юридичною особою, яка є засновником такого підрозділу, існують відносини представництва, і його повноваження підтверджуються довіреністю юридичної особи.
Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 15 Закон України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції. Структуру територіальних органів поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції.
Отже, в даній справі про відшкодування шкоди державою Департамент патрульної поліції є належним відповідачем, як орган, незаконними рішеннями та діями посадових та службових осіб якого позивачеві завдано шкоди.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
При цьому щодо формулювання резолютивної частини судового рішення про задоволення позову в такому спорі апеляційний суд враховує, що в цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність  зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження  №12-110гс18)).
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Крім того, позивач у позовній заяві зазначав орієнтовний розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., які він планує понести. Зі змісту додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 29 липня 2022 року (п.1.1) оплата послуг з представництво інтересів у суді першої інстанції здійснюється у готівковому вигляді після підписання цієї додаткової угоди та набрання законної сили рішенням суду. Отже, з наведеного випливає, що на час ухвалення судового рішення апеляційним судом такі витрати позивачем ще не понесені і докази цього в матеріалах справи відсутні (ч. 8 ст. 141 ЦПК України), а отже, вирішення питання про їх відшкодування є передчасним.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Кротенком Олександром Володимировичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року - задовольнити частково.
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора взводу № 1 роти № 6 батальйону 4 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Поддубного Сергія Віталійовича, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди задовольнити частково.
 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 (одну тисячу) гривень 00 копійок.
 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 11 000 (одинадцять тисяч) гривень 00 копійок.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                       Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                                О.Ф. Лапчевська

                                                                                                                Г.І. Мостова