ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" квітня 2023 р.                     Справа№ 910/11159/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Разіної Т.І.
суддів:            Тарасенко К.В. 
          Іоннікової І.А. 
 
Розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Попаснянський вагоноремонтний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/11159/22  (суддя Кирилюк Т.Ю., м. Київ)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОфісМенеджер"
до Товариства з додатковою відповідальністю "Попаснянський вагоноремонтний завод"
про стягнення 49 880,83 грн,

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,- 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "ОфісМенеджер" (далі - позивач/ ТОВ "ОфісМенеджер") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Попаснянський вагоноремонтний завод"  (далі - відповідач /ТзДВ "Попаснянський вагоноремонтний завод") про стягнення 49      880,83 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором №ВЗК/2008 від 28.01.2020.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/11159/22 позов задоволено повністю. 
Присуджено до стягнення з ТзДВ "Попаснянський вагоноремонтний завод" на користь ТОВ "ОфісМенеджер" заборгованість у розмірі 41 220,04 грн, пеню у розмірі 3 461,27 грн, інфляційних втрат у розмірі 4 389,82 грн, 3 % річних у розмірі 809,70 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 481 грн.
Обґрунтовуючи своє рішення, із посиланням на положення ст.ст. 526, 549, 530, 610, 611, 625, 629, 655, 691, 692, 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 173, 232, 265 Господарського кодексу України місцевий господарський суд встановив факт поставки  позивачем товару на суму 41 220,04 грн та факт несплати відповідачем отриманого товару і, відповідно, прийшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ТОВ "ОфісМенеджер".
Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідач витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6   000,00 грн, оскільки  матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що суперечить приписам ст. 126 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із прийнятим рішенням, ТзДВ "Попаснянський вагоноремонтний завод" (далі - скаржник) звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить: скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/11159/22 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ТОВ "ОфісМенеджер" до ТзДВ "Попаснянський вагоноремонтний завод" повністю. Вирішити питання судових витрат.
Зокрема, узагальненні доводи скаржника зводяться до того, що місцевим господарським судом не враховано наступні обставини, а саме:
- позивачем не було надано документів на виконання п. 8.2. Договору №ВЗК/2008 від 28.01.2020 (рахунків - фактур  та паспортів (сертифікатів якості) виробника продукції)), з огляду на що позивачем неправомірно нараховані штрафні санкції у вигляді пені, 3% річних  та індексу інфляції;
- настання форс-мажорних обставин у зв`язку із введенням в Україні з 24.02.2022 воєнного стану;
- неналежного засвідчення позивачем доказів, копії яких наявні в матеріалах справи, а саме відсутністю зазначення посади, ім`я та прізвища особи, яка засвідчує копію.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Від позивача  через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача,   у якому останній просить апеляційну скаргу ТзДВ "Попаснянський вагоноремонтний завод"залишити без задоволення, а  оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на те, що видаткові накладні підписані  відповідачем належним чином, претензій з боку відповідача щодо кількості та якості відповідно до розділу 8 договору №ВЗК/2008 від 28.01.2020 на адресу позивача не надходило; відповідачем не надано доказів настання форс- мажорних обставин, як того вимагає    положення п.п. 9.2. 9.3.  договору №ВЗК/2008 від 28.01.2020.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2023 апеляційну скаргу ТзДВ "Попаснянський вагоноремонтний завод" у справі №910/11159/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.
Апеляційна скарга ТзДВ "Попаснянський вагоноремонтний завод" подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07/02/2023 у справі №910/11159/22, вирішено відкласти розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи.
13.02.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/11159/22.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від  15.02.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №910/11159/22; розгляд апеляційної скарги ТЗдВ "Попаснянський вагоноремонтний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/11159/22 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження (повідомлення із електронною копією ухвали Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2023 про відкриття провадження у справі, засвідченою електронно-цифровими підписами суддів, було надіслане судом на електронні адреси учасників справи, зазначені в матеріалах справи, що підтверджується роздруківкою електронного листування), а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2023 процесуальних строків на подачу заперечення на відзив, всіх заяв та клопотань, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені апеляційним господарським судом
Як убачається із матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 28.01.2020 між ТздВ "Попаснянський вагоноремонтний завод", як покупцем та ТОВ "ОфісМенеджер, як постачальником було укладено договір №ВЗК/2008 (далі -договір), відповідно п.1.1.  якого позивач зобов`язався поставити та передати у зумовлені строки у власність відповідачу промислові товари, а відповідач прийняти продукцію та своєчасно здійснити її оплату.
Умови постачання вказані у специфікаціях, які додаються до договору (п. 5.1. договору).
У п. 5.4. договору визначено, що датою поставки товару вважається день підписання видаткової накладної сторонами або її уповноваженими представниками.
Умовами п. 6.1. договору визначено, що відповідач оплачує поставлений позивачем товар за цінами узгодженими та вказаними у специфікаціях до даного договору на підставі виставлених рахунків-фактур.
Сума договору складається з сум специфікацій доданих до даного договору, які є невід`ємною частиною договору      (п. 6.5. договору).
Умови оплати вказуються у специфікаціях, доданих до договору ( п. 7.2. договору).
Згідно п. 8.2. договору на кожну партію товару, що постачається позивач повинен надати відповідачу разом із продукцією: видаткову накладну на кожну партію товару, рахунок-фактуру та паспорт (сертифікат якості) виробника продукції.
Пунктом 8.3. договору встановлено, що відповідач має право пред`явити позивачу претензії по кількості на підставі видаткової накладної і по якості протягом гарантійного терміну, згідно з пунктом 4.1. договору.
Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020 (п. 10.1. договору).
У п. 11.2. договору сторони визначили, що за несвоєчасну оплату товару, крім 100% передплати, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару, при умові, що позивач не порушив умови даного договору зазначені у пунктах 8.2. та 2.2.
Пунктом 1 додаткової угоди від 16.11.2021 № 3 до договору №ВЗК/2008 від 28.01.2020 сторони внесли зміни до договору та погодили, що даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2022, але у будь-якому випадку, до виконання сторонами обов`язків по договору в повному обсязі.
Позивачем, на виконання умов договору, було поставлено відповідачу товар за специфікаціями №22 від 24.01 2022  на суму 3      052,08 грн та №23 від 09 02.2022 на суму 38      873,56 грн, що підтверджується видатковими накладними, підписаними сторонами, №ОМ-Р0200269 від 09.02.2022 на суму 34      639,96 грн, №ОМ-Р0200270 від 09.02.2022 на суму 3      528,00 грн, №ОМ-Р0197206 від 24.01.2022 на суму 3      052,08 грн на суму 3      052,08 грн, всього на загальну суму 41       220,04 грн.
Пунктом 2 специфікації №22 від 24.01.2022 та №23 від 09.02 2022      визначено, що оплата мала відбутись протягом 14 календарних днів з моменту постачання товару на склад відповідача.
Проте, як зазначає позивач відповідачем у визначений договором строк не було здійснено оплату за отриманий товар, у зв`язку з чим, за ним утворилась заборгованість у розмірі у розмірі 41 220,04 грн.  Крім того, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивачем було нараховано пеню у розмірі 3 461,27 грн, інфляційних втрат у розмірі 4 389,82 грн, 3 % річних у розмірі 809,70 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі -ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі договору №№ВЗК/2008 від 28.01.2020. Вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору
Статтею 265 ГК України, яка кореспондується з положеннями ст. 712 ЦК України, встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України  одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 662  ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. 
Частиною 1 ст. 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві.  
Згідно частини 2 зазначеної статті якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
У Договорі (п.5.1) сторони домовились, що умови постачання вказані у специфікаціях, які додаються до договору.
Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
Наявними у матеріалах справи видатковими накладними, які підписані  повноважними представниками обох сторін, підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару загальною вартістю 41 220,04 грн, і відповідач цей факт не заперечує.
Статтею 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Умовами укладеного сторонами Договору (8.2.) також передбачено, що з товаром надається необхідна документація на товар рахунок - фактура, паспорт (сертифікат) якості виробника на продукції.
Згідно зі ст. 666 ЦК України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.
Відповідно до п. 5.3 Договору покупець, у тому числі, зобов`язаний при прийняті товару звірити відповідність кількості та асортименту товару, вказаного в рахунку фактурі та видатковій накладній.
Зі змісту видаткових накладних вбачається, що представник відповідача прийняв товар без застережень щодо відсутності документів, а у матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення відповідача до позивача щодо ненадання (надання не у повному обсязі) документів на товар.
Відповідно до ч. 1 ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що за умовами п. 8.3 договору визначено, що  покупець має право пред`явити постачальнику претензії по кількості на підставі видаткової накладної, і по якості на протязі гарантійного терміну, згідно із п. 4.1. договору. 
Однак, відповідачем не надано доказів виявлення невідповідності поставленого позивачем товару вимогам законодавства та Договору з дати поставки позивачем продукції до дати прийняття судом оскаржуваного рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Як зазначалось вище, доказів оплати поставленого позивачем товару відповідачем не надано.
Отже, в порушення зазначених вимог процесуального закону, відповідачем не доведено обставин належного виконання ним умов Договору поставки.
Враховуючи вище викладене, є вірним висновок місцевого господарського суду, зроблений на підставі наявних у справі доказів, про обґрунтованість і доведеність позовних вимог в частині стягнення основного боргу.
Оцінюючи доводи скаржника щодо звільнення його від відповідальності у зв`язку з наявністю форс-мажорних обставин, апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від28.02.2022 №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.
Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями      30      34,      38,      39,      41      44,      53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою      статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
28.02.2022 Торгово-промислова палата України на підставі статей      14,      14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України засвідчила форс - мажорні обставини (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 відповідно до      Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи викладене, Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для об`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору (контракту, угоди тощо) обов`язків згідно із законодавчими чи іншими нормативними актами виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Тобто, Торгово-промислова палата України підтвердила, що обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання так і для населення.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (частина 2      статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Також, згідно з положеннями       статті 218 ГК України України      у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Суд зазначає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними       саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до п. 9.2. договору сторони повинні повідомити одна одну про початок і закінчення форс-мажорних обставин, що повинно бути підтверджено довідкою ТПП України в 10-денний термін після їх закінчення.
Неналежне повідомлення сторони договору може позбавити права іншу сторону посилатися на форс-мажорні обставини.
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у cправі №910/15264/21 вказав наступне: «   Верховний Суд звертає увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання.   Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.
Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше.   Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.
Позивач не надав жодних документів та доказів, чому повідомлення позивачем іншої сторони Договору (Міноборони) про наявність форс-мажорних обставин було зроблено із пропущенням 5-денного строку, встановленого Договором. Усі пояснення сторони стосувалися лише дати отримання сертифіката ТПП, а не дати повідомлення Міноборони про дію форс-мажорних обставин.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач вчасно не повідомив іншу сторону про виникнення форс-мажорних обставин.
Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор)».
Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у пункті 5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).
Таким чином, неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).
Водночас, відповідачем до матеріалів справи не надано доказів звернення до позивача із повідомленням про настання форс - мажорних обставин, у передбачений п.  п. 9.2. Договору строк.
Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Частиною першою цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної   палати   Касаційного господарського суду у постанові   від   19.08.2022   у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат   торгово-промислової палати,   який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду   від   14.02.2018 у справі №926/2343/16,   від   16.07.2019 у справі №917/1053/18 та   від   25.11.2021 у справі №905/55/21). Адже визнання сертифіката   торгово-промислової палати   беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу".
Крім того, апеляційний суд зауважує, що сам лише факт проведення бойових дій чи запровадження обмежень воєнного часу в Україні автоматично не звільняє сторону   від   виконання будь-яких зобов`язань та   від   відповідальності, якщо такі обставини прямо не перешкоджають фізично чи юридично виконати конкретний обов`язок за договором. Війна як обставина непереборної сили звільняє   від   відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.
Однак, відповідачем не надано відповідних документів ТПП   України   щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання саме зобов`язання за укладеним сторонами договором внаслідок непереборної сили, а також не надано до суду жодного доказу в підтвердження того, що обставини, на які останній   посилається, були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання за договором та саме яким чином вказані обставини перешкодили йому виконати зобов`язання за договором у встановлені терміни.
Крім того, апеляційний суд також враховує, що  з підписаних сторонами видаткових накладних №ОМ-Р0200269 від 09.02.2022, №ОМ-Р0200270 від 09.02.2022 та №ОМ-Р0197206 від 24.01.2022 вбачається, що останнім днем для оплати поставленого товару було               23.02. 2022, тобто до введення в Україні воєнного стану.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на неможливість виконання зобов`язань не може бути поставлена у пряму залежність   від   початку збройної агресії російської федерації, оскільки зобов`язання за договором, що виникло до настання таких обставин.
Позивачем також було заявлено до стягнення з відповідача 3      461,27 грн пені, 809,70 грн 3% річних та 389,82 грн інфляційних втрат.
З даного приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне
Положеннями ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГПК України      нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис ч. 6 ст. 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.
Договірні правовідносини між платниками      та одержувачами      грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань регулюються Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Положеннями ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Пунктом 11.2. договору визначено, що за несвоєчасну оплату товару, крім 100% передплати, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару, при умові, що позивач не порушив умови даного договору зазначені у пунктах 8.2. та 2.2.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 3   461,27 грн період за період з 24.02.2022 по 24.08.2022, суд апеляційної дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок пені відповідає умовам договору та вимогам закону.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі   3   461,27 грн.
Положеннями 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2   ст. 625 ЦК України   нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18). Визначене ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних у розмірі 809,70 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 4   389,82 грн нарахованих за період з 24.02.2022 по 20.10.2022, суд апеляційної інстанції встановлено його правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 3 % річних у розмірі  809,70 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 4 389,82 грн нарахованих за період з 24.02.2022 по 20.10.2022.
Твердження відповідача стосовно неналежного засвідчення позивачем доказів, копії яких наявні в матеріалах справи, а саме відсутністю зазначення посади, ім`я та прізвища особи, яка засвідчує копію, як підставу для визнання останніх неналежними та недопустимими, правомірно не прийнято до уваги, оскільки відповідачем не спростовано факт поставки товару позивачем за видатковими накладними №ОМ-Р0200269 від 09.02.2022, №ОМ-Р0200270 від 09.02.2022 та №ОМ-Р0197206 від 24.01.2022.
Інші наведені    доводи скаржника, викладені в поданій ним апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову, у зв`язку з його доведеністю та обґрунтованістю.
Відповідно до  п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.  
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/11159/22, та, відповідно, апеляційна скарга ТзДВ "Попаснянський вагоноремонтний завод" є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Розподіл судових витрат
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/11159/22 покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Попаснянський вагоноремонтний завод" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №910/11159/22  залишити без змін.
3. Справу   №910/11159/22 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      Т.І. Разіна 

Судді                                                                                К.В. Тарасенко

                                                                                І.А. Іоннікова