Справа № 753/5624/21                                                   Головуючий 1 інстанція- Коренюк А.М.
Провадження № 22-ц/824/5308/2023                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
04 квітня 2023 року                                                                                      м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого  судді               Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
            за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі її представниці  адвокатки Стадник Альони Сергіївни на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 27 грудня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гладій Ірина Валентинівна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, 
            
в с т а н о в и в:
 
В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гладій І.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2022 року, яка набула чинності, позов ОСОБА_2 залишено без розгляду за заявою позивачки на підставі п.5 с.1 ст. 257 ЦПК України.
02 грудня 2022 року відповідачка  ОСОБА_1  звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат. Просила стягнути із позивачки на її користь понесені нею витрати на правову допомогу у загальній сумі 39500 грн. (25500 грн. + 14000 грн.), що підтверджується актами від 21 листопада 2022 року виконаних робіт адвокатським бюро «Олени Карнаух».
Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 27 грудня 2022 року у задоволенні заяви відповідачки  ОСОБА_1  про відшкодування витрат відмовлено.
Не погодившись із ухвалою, відповідачка  ОСОБА_1 в особі ппредставниці адвокатки Стадник А.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким заяву задоволити і стягнути судові витрати, посилаючись на незаконність і необгрунтованість ухвали, порушення судом норм процесуального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що відсутність доказів про оплату послуг є підставою для відмови у їх відшкодуванні, оскільки згідно п.4 додаткової угоди № 3 та п.5 акту виконаних робіт № 1 до цієї додаткової угоди оплата здійснюється протягом 60 днів після закінчення судового розгляду. Окрім того, судом не враховано, що згідно вимог ст.137 та ст.141 ЦПК України витрати на правничу допомогу
                                                                        -  2  -
підлягають розподілу незалежно від того, чи їх фактично сплачено, чи ні, що узгоджується із численою практикою Верховного Суду.
Позивачка ОСОБА_2  подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у відшкодуванні судових витрат, а доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи.
Представник відповідачки ОСОБА_1 адвокатка Стадник А.С. електронною поштою подала клопотання про розгляд справи без участі відповідачки та її представника, апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити.
ПозивачкаОСОБА_2 подала заяву про розгляд справи за її відсутності (міститься у прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу).
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає з наступних підстав.
Встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 16 листопада 2022 року, яка набрала законної сили, позов ОСОБА_2 залишено без розгляду за заявою позивачки на підставі п.5 с.1 ст. 257 ЦПК України.
Також, встановлено, що 02 грудня 2022 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про компенсацію витрат на правничу допомогу у розмірі 39500 грн. (25500 грн. + 14000 грн.), до якої додала договір про надання правової допомоги, укладений  13 квітня 2021 року з Адвокатським бюро «Олени Карнаух», додаткові угоди  № 3 від 24 травня 2021 року та № 4 від 10 червня 2021 року, а також два акти виконаних робіт від 21 листопада 20221 року, які містять перелік виконаних робіт та їх вартість.
Таким чином, відповідакою підтверджено обсяг наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.
Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції керувався відсутністю підтверджуючих документів про понесені відповідачкою витрати (п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України), що є наслідком для відмови у задоволенні заяви.
Проте, колегія суддів не може погодитисяз такими висновками суду, оскільки вони не грунтуються на вимогах процесуального закону.
Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення
                                                                        -  3  -
відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що в матеріалах справи наявні усі передбачені ст.137 ЦПК України докази для визначення розміру витрат на правничу допомогу, що спростовує висновки суду про їх недоведеність.
Щодо відсутності доказів оплати, то апеляційний суд зазначає про таке.
Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Дана норма кореспондується із приписами ч.8 ст.141 ЦПК України, якавизначає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. 
Така правова позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду, наприклад у справах № 922/445/19; № 923/560/17; № 329/766/18; № 178/1522/18.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18. Тобто вказана судова практика є незмінною.
Наведене свідчить про помилковість висновків суду при розгляді заяви відповідачки про відшкодування судових витрат.
Водночас помилковість висновків суду не призвела до неправильного вирішення питання.
Заява позивача не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Встановлено, що позов ОСОБА_2 залишено судом без розгляду за заявою позивачки на підставі п.5 с.1 ст. 257 ЦПК України.
Питання відшкодування судових витрат у разі залишення позову без розгляду врегульовано ч.5 ст.142 ЦПК України, згідно якої у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 ст.141 ЦПК України).
Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що покладення судових витрат на позивача у разі закриття провадження у справі можливе за умови доведення факту вчинення позивачем необґрунтованих дій або зловживання позивачем чи його
                                                                        -  4  -
представником процесуальними правами. Під такими діями слід розуміти завідомо безпідставне або штучне ініціювання судового провадженняза відсутності реального спору, вчинення позивачем свідомих недобросовісних дій, які свідчать про зловживання процесуальними правами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 640/1029/18, залишаючи в силі ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження з огляду на господарську юрисдикцію спору та відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, Велика Палата вказала, що доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч.1 ст.55 Конституції України, п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст.4 ЦПК України. Суд може обмежити реалізацію цього права, зокрема, у порядку, встановленому ст.44 ЦПК України. Проте, суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, не встановив факт зловживання позивачем його процесуальними правами. При цьому Велика Плата Верховного Суду не погодилася з доводами відповідача про необґрунтованість дій позивача, виражених у «свідомому» поданні «безпредметного позову до суду неналежної юрисдикції», оскільки закриття провадження у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмета спору, ні свідоме порушення позивачем правил суб`єктної юрисдикції. Тому немає підстав для покладення на позивача витрат відповідача на правничу допомогу на підставі ч.5 ст.142 ЦПК України (п.п.42-46).
У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу узв`язку із закриттям провадження у справі, послався, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст.55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується. 
У постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18, де, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції вірно виходив з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, тобто його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу. При цьому Верховний Суд вказав, що із системного тлумачення положень частин 5 та 6 ст.142, ч.9 ст.141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має
                                                                        -  5  -
довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Аналогічні правові позиції є усталеними і викладені цілому ряді постанов, в тому числі у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц та від 03 липня 2019 року у справі № 543/408/17.
Як вище вказувалося, судом встановлено, що у березні 2021 року позивачкаОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.
Також, судом встановлено, що відповідачкою не надано доказів і матеріали справи таких не містять, що дії позивачки є необґрунтованими та такими, що призвели до безпідставного понесення відповідачкою витрат на правничу допомогу, як і відсутні докази про зловживання позивачкою своїми процесуальними правами, що у свою чергу виключає відшкодування цих витрат.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на наведене мотивувальна частина ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 16 листопада 2022 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні заяви, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Оскільки апеляційний суд змінює ухвалу суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів її прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представниці адвокатки Стадник Альони Сергіївни задоволити частково.
Ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 27 грудня 2022 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 27 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий   

Судді: