Справа № 144/1102/22
Провадження № 33/801/314/2023
Категорія: 155
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року	Справа № 144/1102/22	м. Вінниця	

       Суддя Вінницького апеляційного суду Якименко М.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1  з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Теплицького районного суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Постановою судді Теплицького районного суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 34 000 гривень з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 3 роки без оплатного вилучення транспортного засобу та стягнуто судовий збір в розмірі 536,80 гривень на користь держави.
Не погоджуючись з даною постановою,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтовуючи його тим, що постанову отримав 11.03.2023, а тому вважає, що строк пропущений ним з поважних причин.
В апеляційній скарзі просить постанову суду скасувати. Вказує, що суд допустив порушення норм матеріального права, не повно з`ясував усі обставини справи, не дав належної оцінки доказам. Зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що він діяв в стані крайньої необхідності, оскільки сів за кермо з метою відвернення подальшого пошкодження його автомобіля.
В судове засідання правопорушник ОСОБА_1 не з`явився, був повідомлений про розгляд його апеляційної скарги. 
04.04.2023 на електронну адресу суду від адвоката Гавриша Л.І. надійшла заява, в якій він просить відкласти розгляд справи на інший час, у зв`язку з тим, що хворіє.
На підтвердження свого стану здоров`я надав довідку з лікарні від 03.04.2023, з якої слідує, що  ОСОБА_2 з 03.04.2023 перебуває на амбулаторному лікуванні, тобто не в стаціонарному відділенні з постійним перебуванням в медичному закладі. Правом на подання заяви про розгляд справи засобами конференцзв`язку до суду не надав. 
Приймаючи до уваги те, що неявка правопорушника та його адвоката в судове засідання не перешкоджає апеляційному розгляду, а явка його не є обов`язковою, суд вирішив розглянути справу у його відсутність.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, суддя апеляційного суду вважає, що клопотання слід задовольнити - поновити строк на апеляційне оскарження даної постанови, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін з огляду на таке.
Відповідно до ст.289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом, правомочним розглядати скаргу.
Як вбачається з матеріалів копію постанови суду скаржник отримав 11.03.2023, що підтверджується відомостями з сайту «Укрпошти» про відстеження статусу поштового відправлення за трек номером 2380001136490, а апеляційну скаргу подав 21.03.2023.
Вказані обставини вказують на об`єктивну неможливість своєчасного оскарження постанови суду та поважність пропуску строку на апеляційне оскарження, а тому цей строк підлягає поновленню. 
Відповідно до п.1 ч.8 ст.294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
Згідно вимог ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався.
Відповідно до  ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 130 КУпАП передбачено відповідальність у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. 
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 321114 від 25.10.2022 року 17 год. 40 хв., який є одним із доказів у справі, водій ОСОБА_1 , 25.10.2022 о 17 год. 38 хв. в с. Велика Мочулка по вул. Колективній, ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «ВАЗ - 21061» д.н.з НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан сп`яніння на місці та у лікарні у встановленому законом порядку, водій відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху (а.с.2).
Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП є правильними і узгоджуються з дослідженими судом доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення (а.с. 2); актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 4); направленням на огляд водія (а.с. 3); довідкою про притягнення скаржника до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП (а.с. 5) та копією постанови суду від 18.03.2022 про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст. 130 КУпАП (а.с. 6) та відеозаписом, з якого вбачається, що правопорушник дійсно керував транспортним засобом, на неодноразові вимоги поліцейського про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці та в медичному закладі, відмовився від проходження даного огляду (а.с.7).
Докази в сукупності узгоджуються між собою, жодних сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки вони оформлені у визначеному процесуальним законом порядку, в сукупності підтверджують вину скаржника у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, і встановлений судом перебіг досліджуваної події відповідає змісту відео, яке міститься на технічному носієві з відеозаписом, який знаходиться в матеріалах справи.
П. 2 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі за змістом - Інструкція) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Згідно ст. 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків.
Відповідно до п.7 даної Інструкції, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення   відповідно до статті 266 КУпАП (далі заклад охорони здоров`я).
За таких обставин, оскільки за змістом ч. 1 ст. 130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, є окремою підставою для притягнення до адміністративної відповідальності незалежно від того тверезий водій чи ні. 
Тому висновки суду про доведеність факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП.
Згідно з вимогами п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Проте,  вимоги вказаного пункту ПДР  ОСОБА_1 дотримано не було.
Законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов`язки, зокрема – пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку огляд для визначення стану сп`яніння.
В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Таким чином, ОСОБА_1 погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.
Враховуючи наведене, працівниками поліції було дотримано порядок огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння відповідно до вимог Інструкції.
Доводи скаржника в апеляційній скарзі, про те що керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння в стані крайньої необхідності, зокрема сів за кермо з метою відвернення подальшого пошкодження його автомобіля, не приймаються судом до уваги з огляду на таке.
Згідно зі статтею 18 КУпАП крайня необхідність це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління; якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами; якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Лише за наявності усіх трьох наведених вище умов особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі статті 17 цього Кодексу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю.
Однією із найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.
Відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує про те, що він був змушений керувати автомобілем у стані алкогольного сп`яніння з метою відвернення подальшого пошкодження його автомобіля, яких завдавав цеглою розлючений на ґрунті ревнощів до своєї дружини ОСОБА_3 і мав намір проїхати на автомобілі всього 200 метрів до лісосмуги, щоб сховати його. Також, скаржник наголошує, що так як він вже позбавлений права керування транспортними засобами, тому він не керує автомобілем, а його привіз знайомий на його ж автомобілі до будинку, в якому знаходились його будівельні інструменти для проведення ремонтних робіт. Він не мав наміру в той вечір сідати за кермо.
ОСОБА_1 зазначає, що його дії підпадають під ознаки крайньої необхідності, оскільки йому вдалося відвернути подальшого пошкодження своєї власності автомобіля, а тому відвернута шкода є значно більшою, ніж шкода завдана установленому порядку управління в сфері регулювання дорожнього руху. При цьому скаржник вказує, що він не створював загрози майну, життю та здоров`ю людей і не завдав збитків державним або суспільним інтересам або безпосередньо громадянам, його дії суб`єктивно не були направлені на заподіяння шкоди суспільним інтересам, юридичним та фізичним особам.
Вказані скаржником обставини не розцінюються судом, як вчинення ним правопорушення у стані крайньої необхідності, враховуючи те, що судом не встановлено, що ним вчинення такого правопорушення було єдиним шляхом вирішення ситуації, зважаючи на те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, повторно вчинив те саме правопорушення протягом року і такими діями наражав на небезпеку як себе, так і інших учасників дорожнього руху.
Суд апеляційної інстанції не ставить під сумнів вказані  ОСОБА_1 обставини щодо конфлікту із ОСОБА_3 , проте вони не свідчать про те, що скаржник діяв у крайній необхідності.
Разом з цим, з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 дійсно керував транспортним засобом та на неодноразові вимоги поліцейського про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці та в медичному закладі, відмовився від проходження даного огляду.
В свою чергу,  ОСОБА_1 працівникам поліції не вказував на те, що він сів за кермо з метою відвернення подальшого пошкодження його автомобіля та діяв у стані крайньої необхідності, натомість він неодноразово пропонував працівникам поліції вирішити питання щодо уникнення адміністративної відповідальності, на що поліцейські попередили його про кримінальну відповідальність за пропозицію неправомірної вигоди. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що всі ці обставини були досліджені судом першої інстанції і їм було надано відповідну правову оцінку. 
Керування транспортним засобом в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху: водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.
Доводи апеляційної скарги, що протокол про адміністративне правопорушення було складено не уповноваженою особою не береться до уваги апеляційного суду.
Норми статті 255 КУпАП визначають перелік органів, які мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення, зокрема за ст. 173-2 КУпАП, уповноваженими на те посадовими особами є посадові особи органів Національної поліції.
Яв вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 321114 від 25.10.2022 такий було складено поліцейським СРПП відділення №1 старшим сержантом Гарбуз І.М.
       Доводи апеляційної скарги про те, що працівники поліції порушили права водія, зокрема отримати примірник протоколу, ознайомитись із ним та вказати в ньому пояснення, зауваження, є не обґрунтовані з огляду на таке.
Так, на відеозаписі не видно, як заповнюється сам протокол працівниками поліції, проте на відео зафіксовано, як на прохання працівників поліції підписати протокол водій відмовився від підпису, при цьому весь час пропонував поліцейським, якось вирішити питання щодо уникнення від адміністративної відповідальності.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що враховуючи обставини справи, вказаний відеозапис автоматично не може означати недопустимість доказів, оскільки на ньому чітко зафіксовано обставини події, поведінку ОСОБА_1 , підтвердження факту перебування в стані алкогольного сп`яніння та його відмову від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння.
Вказані порушення не впливають на належність і допустимість відеозапису як доказу в цілому. 
Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).
Тобто, наявні в матеріалах справи фрагменти відеозапису та інші матеріали справи, які узгоджується між собою є достатньою доказовою базою для належної фіксації скоєння порушення п.2.5 ПДР України, а тому є допустимими і належними доказами.
Тому вказані доводи також не приймаються до уваги.
Інші доводи апеляційної скарги про те, що відеозапис не містить факту видачі працівниками поліції направлення ОСОБА_1 для проходження огляду та Акт огляду на стан сп`яніння, суддя не приймає до уваги, так як ці доводи не спростовують факту порушення ОСОБА_1 вимог передбачених п. 2.5 ПДР України і не свідчать про невідповідність складеного щодо нього протоколу вимогам ст. 256 КУпАП. 
Відтак вказані доводи скаржника в апеляційній скарзі розцінюються суддею як намагання правопорушника уникнути адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення та такими, що не впливають на правильність ухваленого судом рішення та склад адміністративного правопорушення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при вирішенні справи не взяв до уваги адміністративні матеріали та постанову Теплицького районного суду від 28.10.2022 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, не приймаються до уваги, оскільки в даній справі протокол складено за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , а не вирішується питання про наявність конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .
Апеляційний суд звертає увагу, що скаржник не заперечував факт того, що він перебував в стані алкогольного сп`яніння.
Інші доводи апеляційної скарги, суддя не приймає до уваги, так як ці доводи не спростовують факту порушення  ОСОБА_1 вимог передбачених п. 2.5 ПДР і не свідчать про невідповідність складеного щодо нього протоколу вимогам ст. 256 КУпАП. 
Як вбачається із матеріалів прави, суд першої інстанції відповідно до ст. 245 КУпАП у повній мірі дослідив та проаналізував наявні в матеріалах справи про адміністративне правопорушення докази і надав їм належну правову оцінку. Відтак дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП, що з урахуванням характеру вчиненого правопорушення є правильним та достатнім і відповідає вимогам ст. 33 КУпАП.
З урахуванням наведеного, доводи в апеляційній скарзі на необхідність закриття провадження у справі за відсутності події адміністративного правопорушення суд вважає безпідставними та не знаходить підстав для їх задоволення.
За таких обставин, доводи у апеляційній скарзі, що судом неповно встановлено та досліджено всі обставини справи, є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не підтверджені належними та допустимими доказами.
Також суддя апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи скаржника, що суд першої інстанції припустився спрощеного підходу при розгляді справи. Суд першої інстанції під час розгляду справи дотримувався вимог статті 245 КУпАП, згідно якої завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, серед - іншого: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. При цьому суд першої інстанції викликав свідків, які були допитані в судовому засіданні.
Суд дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5 Правил дорожнього руху, що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП.
Оскільки водій ОСОБА_1 за наявності ознак алкогольного сп`яніння, як особа яка керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, повторно протягом року вчинив правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП, висновок суду, що в його діях вбачається склад адміністративного правопорушення, передбачений ч.2 ст.130 КУпАП, є правильним.  
Разом з тим, відповідальність за ч. 2 ст. 130 КУпАП настає саме після встановлення факту відмови особи від проходження огляду на стан сп`яніння. 
Даючи оцінку доказам по справі суд першої інстанції правильно прийшов до висновку та визнав винуватим  ОСОБА_1 . Так як керуючи автомобілем водій не повинен перебувати в стані алкогольного сп`яніння, оскільки для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керуванням цим засобом у дорозі що передбачено Правилами дорожнього руху України. 
Суддя апеляційного суду відмовляє в клопотанні скаржника у допиті свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 допитувались в судовому засіданні в суді першої інстанції, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для повторного їх допиту. 
Щодо допиту свідка ОСОБА_6 , суддя наголошує на тому, що вона в суді першої інстанції викликалась, однак з невідомих причин до суду не з`явилась, при цьому скаржник не клопотав щодо повторного її виклику. В свою чергу в матеріалах справи наявні її письмові пояснення щодо обставин справи (а.с. 42). 
Відтак, суддя апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання.
Інші доводи, на які посилається скаржник, зводяться до незгоди з постановленим судовим рішенням, не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанцій норм процесуального права, яке могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Суддя вважає, що судом першої інстанції під час розгляду справи вимоги ст.ст.279, 280 КУпАП дотримано, докази перевірено на їх допустимість та належність відповідно до ст.252 КУпАП, а всі обставини, що мають значення для її вирішення, судом з наведенням відповідних мотивів встановлено, правильно кваліфіковано дії ОСОБА_1 за ч.2 ст.130 КУпАП, прийнято до уваги те, що ОСОБА_1 повторно вчинив те саме правопорушення протягом року, своїми діями наражав на небезпеку інших учасників дорожнього руху.
З огляду на вказане апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 294  КУпАП, суддя -    
                           П О С Т А Н О В И Л А:
Поновити ОСОБА_1  строк на апеляційне оскарження постанови Теплицького районного суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Теплицького районного суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП – залишити без змін. 
Постанова остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя                                                           М. М. Якименко