Постанова
Іменем України
 
29 травня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 283/2536/21
провадження № 61-2396св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
 
учасники справи:
позивач -    ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якої діє адвокат Виростко Альбін Вікторович,на рішення Малинського районного суду Житомирської області 
від 01 листопада 2022 року у складі судді Ярмоленка В. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 січня 2023 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Шевчук А. М., Талько О. Б., у справі за позовом     ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця»(далі - АТ «Українська залізниця») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 09 листопада 2018 року на станції Тетерів ДН-1 Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» поїзд № 6636 Коростень - Київ (ЕД9м № 100), власником якого є АТ «Українська залізниця», скоїв наїзд на ОСОБА_4 , 1985 року народження, який від отриманих травм загинув на місці пригоди.
За вказаним фактом 10 листопада 2018 року СВ Бородянського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 120181101200000754 за частиною третьою статті 276 КК України.
У ході досудового розслідування було встановлено, що між наїздом на ОСОБА_4 та настанням смерті останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок від дії джерела підвищеної небезпеки у розумінні статті 1187 ЦК України.
Постановою слідчого від 24 травня 2019 року кримінальне провадження № 120181101200000754 закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.
Отже, в результаті загибелі ОСОБА_4 його близьким родичам, а саме: дружині ОСОБА_1 та синам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було завдано моральної шкоди. 
В обґрунтування розрахунку сум, що пред`явлені до стягнення, позивач зазначала, що її, загиблого та їх спільних дітей об`єднували тісні стосунки, вони отримували підтримку і допомогу від загиблого, а також враховуючи те, що смерть близької людини повністю змінила їх життя у всіх сферах, зруйнувала нормальні життєві зв`язки, позивач оцінила розмір грошового відшкодування у грошовому еквіваленті 800 000,00 грн. Такий розмір відшкодування, на її думку, є розумним та справедливим і зможе частково допомогти в організації свого життя після загибелі ОСОБА_4 .
Враховуючи наведене, позивач просила суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь 200 000,00 грн та на користь малолітніх дітей по 300 000,00 грн на кожну дитину в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, заподіяної смертю чоловіка та батька.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області 
від 01 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16 січня 2023 року, позов задоволено частково.
Стягнено із АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну смертю чоловіка ОСОБА_4 , у розмірі 100 000,00 грн.
Стягнено із АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_1 , моральну шкоду, заподіяну смертю батька ОСОБА_4 , у розмірі по 150 000,00 грн кожному. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення мотивовано тим, що позивач та малолітні діти зазнали значних моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями, викликаними втратою чоловіка та батька. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд взяв до уваги, що смерть ОСОБА_4 стала наслідком його грубої необережності, а саме: порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54. У той же час суд також врахував відсутність вини відповідача у настанні смерті ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У лютому 2023 року АТ «Українська залізниця», в інтересах якої діє адвокат Виростко Альбін Вікторович,звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в якій просить скасувати вказані рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності; у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 372/3192/18 про те, що визначення розміру моральної шкоди суд повинен обґрунтовувати своє рішення, а не лише посилатись на критерії розумності та справедливості.
Заявник вказує, що оскаржувані судові рішення не містять мотивації щодо визначення розміру моральної шкоди та доказів, на яких ґрунтуються відповідні мотиви. Судовий розгляд справи у суді першої інстанції відбувався без участі позивача, відповідно жодних особистих пояснень зі сторони ОСОБА_1 , зокрема в частині предмету доказування, суду не було надано.
Позовна заява не містить жодного доказового обґрунтування (покази свідків, особисті пояснення, експертизи тощо) завдання моральної шкоди.
Крім того, скаржник посилається на те, що до повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України основним джерелом доходу відповідача було комерційне перевезення вантажів, однак після початку військових дій комерційні перевезення значно скоротились, а в деяких регіонах повністю припинились. Наразі відповідач, докладаючи всіх зусиль для збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань при одночасному значному зменшенні доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності. 
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Таргоній В. М., просили касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення судів залишити без змін.
Рух касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 283/2536/21 з Малинського районного суду Житомирської області.
Справа № 283/2536/21 надійшла до Верховного Суду у квітні 2023 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
09 листопада 2018 року о 19 годині 48 хвилин за адресою: Київська область, Бородянський р-н, смт Пісківка, вул. Філіпова, станція «Тетерів», електропотягом № 6636 сполученням «Коростень - Київ» було травмовано ОСОБА_4 , 1985 року народження, якого було доставлено до Бородянської ЦРЛ, де від отриманих травм останній помер. Вказані обставини підтверджуються постановою слідчого СВ Бородянського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області Карпіна А. В. від 24 травня 2019 року (а. с. 10); лікарським свідоцтвом про смерть від 10 листопада 2018 року № 614, виданим Ірпінським відділенням КЗ КОР «КОБСМЕ» 
(а. с. 15); довідкою про причину смерті № 614, виданою лікарем судово-медичним експертом Трохименком О. В., із якої вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 33 років від перелому склепіння та основи черепу, що являє собою залізничну травму (а. с. 15, 16); свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 , актовим записом про смерть № 8 (а. с. 14).
За вказаним фактом 10 листопада 2018 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 120181101200000754 за частиною третьою статті 276 КК України.
Відповідно до постанови слідчого СВ Бородянського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області Карпіна А. В. від 24 травня 2019 року кримінальне провадження № 120181101200000754 за фактом смерті ОСОБА_4 на підставі статті 110, пункту 1 частини першої статті 284 КПК України закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а. с. 10).
Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , яке видано Гранітненською селищною радою Малинського району Житомирської області, 18 жовтня 2008 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , актовий запис № 9 (а. с. 20). Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_2 ».
Від цього шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народилися діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 (а. с. 21, 22).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і осоновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).
Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження 
№ 14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22).
Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).
Згідно із частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Суди, встановивши, що причиною загибелі ОСОБА_4 є потрапляння під електропотяг у зв`язку з його грубою необережністю, а саме: порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, обґрунтовано зробили висновок, що ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування.
Матеріали справи не містять, а судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком судів, що обставини щодо спричинення шкоди виникли не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.
Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
Суди попередніх інстанцій установили, що смерть ОСОБА_4 настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - електропотягом, належним відповідачу, вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, а смерті потерпілого сприяла його власна груба необережність.
За таких обставин, врахувавши фактичні обставини справи, поведінку потерпілого, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачів, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суди правильно врахували факт наявності грубої необережності потерпілого від нещасного випадку, характер та обсяг страждань позивачів з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у їх життєвих обставинах. При цьому суди виходили із засад розумності, пропорційності та справедливості.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ 
від 12 липня 2007 року).
Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують.
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності; у постанові Верховного Суду 
від 25 серпня 2020 року у справі № 372/3192/18 про те, що визначення розміру моральної шкоди суд повинен обґрунтувати своє рішення, а не лише послатися на критерії розумності та справедливості, є необґрунтованими, оскільки висновки судів у справі, що переглядається, узгоджуються з викладеними у наведених заявником постановах Верховного Суду загальних підходів при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, з наведенням відповідних мотивів застосування принципів розумності і справедливості.
Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, а доводи щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якої діє адвокат Альбін Вікторович Виростко,залишити без задоволення.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області 
від 01 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. І. Грушицький
 
                                                                                                          І. В. Литвиненко