Постанова
іменем України 
22 червня 2023 року
м. Київ
справа № 753/14341/20
провадження № 51-1750 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 ,
виправданого                                 ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020100020003178, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  уродженця с. Лук`янівка Баришівського району Київської області, зареєстрованого там само по АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
Прийнято рішення щодо розподілу процесуальних витрат.
Київський апеляційний суд ухвалою від 01 лютого 2023 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він 08 червня 2020 року, близько 04:15, перебуваючи у квартирі за місцем свого проживання у АДРЕСА_2 , діючи умисно, достовірно знаючи, що ОСОБА_8 являється неповнолітньою, вступив з останньою у статеві зносини.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули кримінальне провадження за відсутності потерпілої та її законного представника, належним чином не повідомивши їм про дату, час і місце судових засідань. Прокурор стверджує, що місцевий суд, не допитавши неповнолітню потерпілу, виправдав ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням на підставі показань самого обвинуваченого та неповнолітнього свідка, яка не була попереджена про кримінальну відповідальність за статтями 383, 384 КПК України. Внаслідок цього, як зазначив прокурор, суд дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_7 на момент вступу у статеві зносини з потерпілою не був обізнаний про недосягнення нею шістнадцятирічного віку. Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК України відповідних доводів належним чином не перевірив, правильної оцінки їм не дав та безпідставно відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 подав письмові заперечення на касаційну скаргу прокурора, в яких зазначив, що судові рішення щодо ОСОБА_7 є законними, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність того, що в діях ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, є обґрунтованими, а доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора, - безпідставними.
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 просив задовольнити касаційну скаргу прокурора на викладених у ній підставах.
Виправданий ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 вважали судові рішення законними, а касаційну скаргу прокурора - необґрунтованою.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє лише правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тому доводи прокурора про незгоду з оцінкою окремих доказів, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, за результатами дослідження яких встановили обставини провадження, під час касаційного перегляду судових рішень не перевіряються.
За результатами розгляду доводів, наведених прокурором у касаційній скарзі, які стосуються передбачених ч. 1 ст. 433 КПК України питань, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що виправдувальний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 370 КПК України за критеріями законності, обґрунтованості і вмотивованості.
Апеляційний суд, переглянувши цей вирок за апеляційною скаргою прокурора, вмотивовано залишив його без змін, навівши відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК України підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним ч. 2 та 4 ст. 17 КПК України, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині визнати обвинуваченого винним.
При цьому, як передбачає ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та обов`язків. 
Отже, суд може ухвалити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
За змістом положень ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Вказаного у цьому кримінальному провадженні прокурором зроблено не було.
Орган досудового розслідування встановив, що ОСОБА_7 08 червня 2020 року вступив у добровільні статеві зносини з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не досягла шістнадцятирічного віку (подія сталася за 1 місяць 21 день до досягнення цього віку потерпілою), на підставі чого пред`явив йому обвинувачення за ч. 1 ст. 155 КК України.
Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визначають вчинене суспільно небезпечне діяння, як кримінальне правопорушення. Елементами складу кримінального правопорушення є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що сторона обвинувачення не довела, що в діянні ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, у якому він обвинувачувався, а саме не доведено обов`язкових складових його суб`єктивної сторони.
Так, вчинення дій сексуального характеру, зокрема, добровільні статеві зносини з особою, яка не досягла шістнадцятирічного віку, утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 155 КК України, у разі, якщо винна особа усвідомлювала (достовірно знала або припускала), що потерпіла особа не досягла шістнадцятирічного віку, а так само, коли вона повинна була і могла це усвідомлювати. Це питання вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням обізнаності винного про вік потерпілої особи, її зовнішнього вигляду і поведінки, інших факторів. Сумлінна помилка щодо досягнення шістнадцятирічного віку особою, з якою вчинялися дії сексуального характеру, відповідальність за ст. 155 КК України виключає.
При формулюванні обвинувачення в обвинувальному акті орган досудового розслідування зазначив, що ОСОБА_7 достовірно знав, що потерпіла являється неповнолітньою, та діяв при вчиненні кримінального правопорушення з прямим умислом. Проте стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що  ОСОБА_7 усвідомлював або міг усвідомлювати те, що ОСОБА_8 не досягла саме шістнадцятирічного віку.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення сторона обвинувачення посилалася на показання двох свідків, дані протоколів огляду місцевості і сторінки соціальної мережі, висновки судово-цитологічної, медичної експертиз, дані медичних документів.
Натомість ОСОБА_7 , не заперечуючи факту вступу з потерпілою ОСОБА_8 у статеві зносини, стверджував, що він не був обізнаний, що остання не досягла шістнадцятирічного віку. Зокрема, ОСОБА_7 зазначив, що з ОСОБА_8 спілкувалися тільки в соціальній мережі, де про її вік інформації не було, в той вечір вона написала, що разом зі своїми батьками курить кальян у закладі відпочинку, після чого має бажання зустрітися з ним. Як пояснив ОСОБА_7 , на цій зустрічі він побачив потерпілу вперше, вона виглядала як доросла дівчина, перебувала у стані легкого алкогольного сп`яніння, курила, гуляла в нічний час зі своєю подругою. У той вечір вони купили спиртні напої та пішли до квартири за місцем проживання ОСОБА_7 , де  ОСОБА_8 поводила себе сміливо і впевнено, залицялася до нього, непристойно його торкалася та ініціювала статеві зносини. Після цього потерпіла попросила у ОСОБА_7 заплатити за таксі, однак останній відмовив, у зв`язку з чим ОСОБА_8 пригрозила розповісти, що він її зґвалтував. Також ОСОБА_7 наполягав на тому, що ні ОСОБА_8 , ні її подруга, не повідомляли про вік потерпілої, водночас сукупність наведених обставин, поведінка та зовнішній вигляд ОСОБА_8 , за його сприйняттям, не відповідали ознакам особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, оскільки є характерними для дорослої людини.
За клопотанням сторони обвинувачення суд першої інстанції допитав свідка ОСОБА_9 , котра дала такі ж за змістом показання, і свідка ОСОБА_10 , котрий також стверджував, що ОСОБА_8 виглядала старше свого віку. Інших належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували зворотні обставини, ніж ті, що повідомили ОСОБА_7 та вказані свідки, сторона обвинувачення не надала. Решта доказів, які дослідив суд за клопотанням сторони обвинувачення, не містили жодних даних на спростування обставин, які повідомили ці особи під час допиту.
З огляду на неспростовані стороною обвинувачення показання ОСОБА_7 про те, що він не усвідомлював і не міг усвідомлювати те, що потерпіла не досягла шістнадцятирічного віку, місцевий суд, згідно зі ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідивши всі докази, надані сторонами, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов обґрунтованого висновку, що прокурором не доведено поза розумним сумнівом наявність у діях обвинуваченого обов`язкового елементу - суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КПК України.
Зі змісту касаційної скарги прокурора слідує, що суди попередніх інстанцій, на його думку, розглянули кримінальне провадження за відсутності неповнолітньої потерпілої та її законного представника, належним чином не повідомивши їм про дату, час і місце судових засідань, тоді як допит ОСОБА_8 посприяв би з`ясуванню обставин кримінального провадження та доказуванню вчинення кримінального правопорушення. Проте матеріалами кримінального провадження підтверджено, що ці суди вжили всіх передбачених кримінальним процесуальним законом заходів для допиту неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 , зокрема неодноразово викликали її через законного представника ОСОБА_11 (матір потерпілої), на останню було накладено грошове стягнення за неявку до місцевого суду, однак вона категорично відмовилася брати участь у судовому провадженні, та жодним чином не сприяла явці своєї доньки до суду.
Всупереч ствердженням прокурора в касаційній скарзі, у матеріалах кримінального провадження міститься достатньо відомостей на підтвердження того, що законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 беззаперечно була обізнана про необхідність прибути до суду разом зі своєю донькою для участі у судовому провадженні. Про це свідчать як відповідні копії судових повідомлень, так і долучені до матеріалів справи за клопотанням прокурора фотокопії його переписки з  ОСОБА_11 , на підставі яких прокурор ініціював застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених ч.1 ст. 139 КПК України.
Отже, на виконання передбачених ч. 2 КПК України завдань кримінального провадження, суди попередніх інстанцій вжили всіх можливих заходів, передбачених кримінальним процесуальним законом, з метою забезпечення прибуття неповнолітньої потерпілої в суд для допиту, як про це просив прокурор. Однак провести допит ОСОБА_8 не виявилось можливим у зв`язку з тим, що а ні вона, а ні її законний представник не з`явилися до суду.
Тому посилання прокурора у касаційній скарзі на неналежне повідомлення неповнолітньої потерпілої про розгляд кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень є неспроможними.
У касаційній скарзі прокурор вказав, що показання свідка ОСОБА_9 є недопустимими як доказ, оскільки під час її допиту суд не виконав вимог ст. 352 КПК України в частині необхідності попередити свідка про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, а також приведення свідка до присяги.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була допитана як свідок в суді 20 травня 2021 року, тобто через чотири з половиною місяці після досягнення нею шістнадцятирічного віку. Не зваживши на це, суд провів допит ОСОБА_9 з особливостями, передбаченими ч. 2 ст. 354 КПК України, для особи, яка цього віку не досягла, роз`яснивши тільки обов`язок про необхідність давати правдиві показання. Водночас, допит був проведений у присутності законного представника та психолога, під час допиту ОСОБА_9 добровільно розказала про відомі їй обставини події, її свідчення не суперечать іншим дослідженим доказам і обґрунтованого сумніву в їх правдивості судами попередніх інстанцій не встановлено. Тому враховуючи наведене в сукупності з віком свідка на час допиту, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, який визнав таке порушення формальним, яке жодним чином не вплинуло на доказове значення отриманих за результатами допиту відомостей. Більше того, прокурор у касаційній скарзі не вказує, яким чином невиконання судом в повній мірі вимог ст. 352 КПК України вплинуло на результати судового розгляду, законність і обґрунтованість оскаржених ним судових рішень.
Отже, колегія суддів погоджується з належно вмотивованими висновками судів про те, що сторона обвинувачення не довела наявності у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.
За наведених обставин, виходячи з таких засад кримінального провадження, як: забезпечення доведеності вини (ст. 17 КПК України), безпосередність дослідження показань, речей та документів (ст. 23 КПК України), розумність строків (ст. 28 КПК України) зобов`язання сторони обвинувачення довести винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (статті 91, 92 КПК України), місцевий суд обґрунтовано визнав ОСОБА_7 невинуватими у вищевказаному обвинуваченні і виправдав, з чим погодився апеляційний суд.
Наведені в касаційній скарзі прокурора мотиви незгоди з судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Незгода прокурора з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Враховуючи те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено, тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.
Керуючись статтями  434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_12                                      ОСОБА_2                                        ОСОБА_3