ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/846/23 Справа № 208/8447/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2022 року,-

В С Т А Н О В И В:

09 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Виконавчого комітету Кам`янської міської ради про визнання права власності. У своєму позові позивач, з урахуванням уточнень до позову, просить суд зобов`язати Обласне комунальне підприємство «Дніпродзержинське БТІ» надати суду інвентаризаційну справу для огляду; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,1 кв.м. житловою 51,9 кв.м.; стягнути з відповідача витрати, пов`язані з подачею позову. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 26.10.1998 р. на Товарній Біржі «Автомобілі та нерухомість» вона уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,1 кв.м. житловою 51,9 кв.м. за № 095-Н. Договір був зареєстрований в Дніпродзержинському міському бюро технічної за реєстровим 27.10.1998 р. № 13403. Всі умови договору сторонами були виконані, до липня 2019 р. позивачка разом з сім`єю проживала у квартирі, у зв`язку з переїздом до Києва був втрачений екземпляр біржового договору купівлі продажу квартири. На теперішній час Товарна Біржа «Автомобілі та нерухомість» ліквідована, але документи до державного архіву не здавались.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2022 року в якому ухвалою від 02 січня 2023 року виправлено описку, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності - відмовлено (том 2 а.с. а.с. 13-14,42).

Не погодившись із рішенням суду,  ОСОБА_1  звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 2 а.с.а.с.23-26,45-47,52-54,66-67,71-73).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 26.10.1998 року ОСОБА_4 уклала договір купівлі – продажу з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,1 кв.м. житловою 51,9 кв.м. за № 095-Н. Договір був зареєстрований в Дніпродзержинському міському бюро технічної за реєстровим 27.10.1998 р. № 13403.
11 грудня 2009 року відповідно до свідоцтва про шлюб актовий запис № 800 виданий Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області змінила прізвище на ОСОБА_1 .
Як вбачається зі змісту позову оригінал договору втрачено, Товарна Біржа «Автомобілі та нерухомість» була ліквідована, відповідно до витягу з державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до листа ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 01.07.2019 року № 745 при проведенні ліквідації документи Товарної Біржі «Автомобілі та нерухомість» до державного архіву не здавались.
Відповідно до висновку фахівця станом на 11 жовтня 2019 року вартість квартири АДРЕСА_1 , складає 159 760,00 грн.
В договорі зазначено, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» даний договір не підлягає нотаріальному посвідченню.

       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений факт того, що відповідачем порушені, невизнані або оспорюються її права, а також судом враховано й те, що позивач на підставі статей 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) і статті 49 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) набула право власності на квартиру і правомірно володіє нею, тому відсутні підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Так, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» товарним біржам дозволялося посвідчувати угоди купівлі - продажу.

Як вбачається із матеріалів справи, договір купівлі – продажу квартири, якій укладено між сторонами, нотаріально не посвідчено, укладено відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу» та зареєстрований на Товарній біржі «Автомобілі та нерухомість». 
З листа Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинського бюро технічної інвентаризації» від 01 липня 2019 року, вбачається, що згідно даних інвентаризаційної справи про право власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на дату реєстрацію 1998 року було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору-купівлі продажу від 26 жовтня 1998 року на Товарній біржі «Автомобілі та нерухомість».
В матеріалах справи також міститься технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Договір було укладено в 1998 році на Товарній біржі «Автомобілі та нерухомість» між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР, яка діяла на час укладання договору, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу жилого будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.
У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання зазначеної вимоги тягне недійсність договору.
Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.
Отже, положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу жилого будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна жилого призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.
Реєстрація бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на жовтень 1998 року не суперечила чинному законодавству.
Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року № 399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Враховуючи те, що покупець - позивачка ОСОБА_1 повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири, сплатила за придбане майно грошові кошти, договір зареєстрований у БТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, позивач на підставі статей 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) і статті 49 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) набула право власності на квартиру, яке було зареєстровано в передбаченому законом порядку, і правомірно володіє нею, тому підстав для визнання права власності на нерухоме майно немає.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка у своєму позові посилається на вимоги ст. 392 ЦК України, яка діє на сьогоднішній час.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Однак, позивачем ані суду 1 інстанції ані суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів того, що правовстановлюючий документ втрачено позивачем.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що підставою для скасування заочного рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року була заява адвоката Жежель С.С., який діяв на підставі довіреності підписаної начальником Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам”янської міської ради, а Департамент комунальної власності не був учасником справи та до участі у справі не залучався, тобто відбулося самочинне втручання в розгляд справи Департаментом комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам”янської міської ради, що є прямим порушенням процесуального законодавства і прямим втручанням в діяльність суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки таке посилання спростовується матеріалами справи, а саме довіреністю яка видана на ОСОБА_7 та підписана міським головою Кам”янської міської ради — Андрієм Білоусовим ( том 1 а.с.98).

Інші доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: