ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3925/23 Справа № 177/199/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Березюк М. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 квітня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 177/199/21 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони:
позивач за первісним позовом Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»
відповідач за первісним позовом  ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року, яке ухвалено суддею Березюк М.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 09 грудня 2022 року,
УСТАНОВИВ:
В лютому 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що ОСОБА_1 звернувшись до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н від 13 жовтня 2010 року, відповідно до якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не надав банку своєчасно кошти на погашення кредиту, що призвело до виникнення заборгованості. 
28 травня 2019 року між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 Додаткової угоди, якщо клієнт здійснить платіж у розмірі та в строки вказані в п. 1.5.1 Додаткової угоди, а строк повернення кредиту вказаний в п. 1.3 Додаткової угоди. За умовами п. 1.6 угоди, вона укладалася під відкладальну обставину, відповідно до вимог ст. 212 ЦК України, а саме: у разі належного виконання клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та п. 1.5 Додаткової угоди, вступають в дію умови про анулювання заборгованості, визначені п. 1.2 Додаткової угоди, умови про зміну процентної ставки, передбачені п. 1.4 Додаткової угоди. Пунктом 1.6.1 Додаткової угоди встановлено, що в разі прострочення виконання Клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених п. 1.5.2 Додаткової угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умова про анулювання частини заборгованості, передбачена п. 1.2, умова про зміну процентної ставки передбачена п. 1.4 Додаткової угоди, не застосовуються.
Відповдіно до п. 17 Додаткової угоди, у разі порушення Клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в п. 1.5.2, понад 21 день безперервно: 1.7.1 терміном повернення кредиту є 31-й день з моменту такого порушення (але не пізніше терміну, вказаного в п. 1.3 Додаткової угоди). Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до п. 1.7.1 Додаткової угоди) є простроченою.
В позові позивачем вказано, що Додаткова угода є договором приєднання, зобов`язання за якою мають виконуватися належним чином. Зобов`язання припиняється його належним виконанням. Також позов містить посилання на положення ст. 1054 ЦК України, що регулює відносини за кредитним договором. При цьому, АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав, а саме надав відповідачу кредит у розмірі та на умовах встановлених кредитним договором, а відповідач свої зобов`язання не виконує, не надав банку своєчасно грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до договору, що має відображення у розрахунку заборгованості. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, станом на 04 січня 2021 року у відповідача сформувалася заборгованість за кредитним договором у розмірі 97 396,71 грн. (том 1 а.с.1-3).
На підставі наведеного АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року у розмірі 97 396,71 грн. станом на 04 січня 2021 року, яка складається з 3 182,84 грн. заборгованості за кредитом, 9 696,33 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 84 517,54 грн. заборгованості за пенею, а також вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на користь банку 2 270 грн. у рахунок відшкодування судового збору.
ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою в обґрунтування якої зазначив, що 13 жовтня 2010 року, при оформленні ним карткового рахунку для отримання пенсійних виплат, йому було видано платіжну картку «Універсальна», яку 15 травня 2012 року було перевипущено на карту іншого класу «Віза Голд», саме з вказаного дня він почав користуватися даною карткою. ОСОБА_1 визнав факт користування даної карткою в період з 15 травня 2012 року по 15 листопада 2014 року, знімаючи з неї кошти, розраховуючись за товари, а також здійснюючи її поповнення. Заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість у розмірі 25 849,50 грн. за договором б/н від 13 жовтня 2010 року, а саме стягнуто заборгованість станом на 31 травня 2017 року, що складалася з заборгованості за тілом кредиту 11 930 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 11 412,38 грн., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 800 грн., штрафи в розмірі 500 грн. та 1 207,12 грн. Вказане рішення суду було звернуто до примусового виконання за заявою АТ КБ «ПриватБанк», та в процесі примусового виконання рішення суду стягнуто частину заборгованості, а саме станом на травень 2021 – 8 396,68 грн. 
ОСОБА_1 вказує, що після ухвалення вищевказаного рішення суду, реалізувавши право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості в судовому порядку, позивач не мав права здійснювати подальше нарахування платежів (відсотків, пені, штрафних санкцій) визначених договором, а мав лише право на стягнення нарахувань визначених ст. 625 ЦК України.
В травні 2019 року до ОСОБА_1 , на його особистий номер мобільного телефону, зателефонували представники АТ КБ «ПриватБанк» та повідомили, що у зв`язку з невиконанням ним рішення суду, йому нараховано пеню та штрафи, а тому банком буде арештовано його майно. При цьому, представником банку запропоновано інший варіант вирішення питання заборгованості, а саме укладення договору реструктуризації боргу стягнутого рішенням Криворізького районного суду від 12 жовтня 2017 року на 6 місяців. На вказану пропозицію ОСОБА_1 погодився та 28 травня 2019 року між сторонами було укладено договір реструктуризацї, який банком названий як додаткова угода до договору SAMDN52000062636637. Між сторонами узгоджувалися умови реструктуризації вже стягнутої заборгованості, а тому він підписав умови додаткової угоди, вважаючи що підписана угода є договором реструктуризації, розстрочення, вже стягнутої заборгованості, з метою її швидшого погашення протягом 6 місців. В цей день ним сплачено одноразовий платіж, що був визначений в угоді 4 998 грн. Для погашення реструктуризованої заборгованості йому видано картку «Універсальна 4149439008511242». В рахунок погашення рестуктуризованої заборгованості ним було поповнено вказану карту на 18 300,05 грн. в період з 29 травня 2019 року по 14 грудня 2019 року, а також було здійснено вирахування з пенсії в порядку примусового виконання рішення суду на суму 8 396,68 грн. Однак, внесені ним кошти не були направлені на погашення стягнутої заборгованості, більш того, з метою отримання надмірних коштів, АТ КБ «ПриватБанк» 15 лютого 2021 року вдруге звернувся до Криворізького районного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення заборгованості за договором, заборгованість за яким вже фактично стягнута заочним рішенням суду від 12 жовтня 2017 року. Банк бажав стягнути заборгованість за додатковою угодою, яка укладалася нібито для створення сприятливих умов для виконання клієнтом зобов`язань за кредитним договором від 10 травня 2012 року, який ніколи не укладався. 31 травня2021 року при зверненні ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання копії договору від 10 травня 2012 року, він отримав відмову, у зв`язку з відстуністю такого договору. Відповідач вказував, що фактично додаткова угода укладена до неіснуючого кредитного договору. Оскільки працівники банку запевнили ОСОБА_1 у тому, що укладена додаткова угода є фактично договором реєструктуризації вже стягнутої рішенням суду заборгованості, а він у силу свого віку та юридичної необізнаності, з урахуванням усвідомлення наявності в нього непогашеної суми боргу, що стягнута на підставі рішення суду, помилився щодо правової природи підписаного договору та його обов`язків за нею, вважаючи її договором реструктуризації вже стягнутого на підставі рішення суду боргу. Оскільки він жодних додаткових кредитів не отримувава здійснював виключно погашення боргу, вважаючи, що вносить платежі за вже стягнутим боргом з метою його якнайшвидшого погашення, при цьому банк звернувся до суду з позовом про стягнення нової суми боргу, за кредитним договором, який ним не укладався, відповідач вважає вказану додаткову угоду недійсною, такою що суперечить вимогам законодавства, порушує його права як споживача та була підписана ним в результаті помилки. 
ОСОБА_1 наголошував на тому, що після 15 листопада 2014 року, тобто ще до ухвалення заочного рішення суду 2017 року, він не здійснював користування кредитними коштами, а в період з 15 травня 2012 по 14 грудня 2019 року він поклав на рахунок 84 508,49 грн, що з урахуванням примусово стягнутих з нього коштів у порядку виконання рішення суду, вдвічі перевищує суму отриману ним від позивача, відповідно його заборгованість перед банком повністю відсутня.
На підставі наведеного вище, уточнивши зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсною додаткову угоду від 28 травня 2019 року, укладену між ним та АТ КБ «ПриватБанк» до кредитного договору SAMDN52000062636637 від 10 травня 2012 року, а також зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» отримані від ОСОБА_1 кошти, в порядку виконання умов даної угоди, врахувати в рахунок примусового виконання рішення Криворізького районного суду від 12 жовтня 2017 року, за виконавчим провадженням № 56202101. Також просив суд зобов`язати банк повідомити державного виконавця про повне погашення заборгованості ним у вказаному виконавчому провадженні. Також позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з банку на його користь витрати на правничу допомогу, розмір та розрахунок якої зобов`язався надати не пізніше п`яти днів з дня закінчення розгляду справи.
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа Південно-Східне міжрегіональне управління Міністрества юстиції (м. Дніпро) Криворізького районного відділу державної виконавчої служби, про захист прав споживача, визнання додаткової угоди недійсною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано недійсною додаткову угоду до кредитного договору № SAMDN52000062636637, укладену 28 травня 2019 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .
В іншій частині зустрічний позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити заявлені АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 . 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оспорювана ОСОБА_1 . Додаткова угода повністю відповідає вимогам та нормам законодавства, відповідає волі сторін, які були вільними при її укладенні, для яких її виконання є обов`язковим. Зазначає, що оспорювана додаткова угода була укладена між сторонами з метою створення сприятливих умов для виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 при укладенні договору мав можливість ознайомитися з її змістом, розумів її та жодного разу не звертався до Банку за поясненнями змісту умов Додаткової угоди, умови Додаткової угоди виконував добровільно.
Апелянт зауважує на тому, що відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, особа, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
Також зауважує на тому, що відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 570/747/17, для визнання правочину недійним, як укладеного під впливом помилки, необхідно щоб помилка мала істотне значення, при цьому визнаючи помилкою укладання Додаткової угоди, суд першої інстанції зазначив, що відповідач нібито помилився щодо правової природи вказаного договору, однак помилка у мотивах правочину або ж неправильне його тлумачення, не є підставою для визнання правочину недійсним. 
Апелянт вказує на те, що позивачем за первісним позовом не було порушено вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ОСОБА_1 особистим підписом засвідчив, що він погодився а отримання у кредит коштів саме на умовах, зазначених в Додатковій угоді, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його. 
ОСОБА_1 , при укладенні Додаткової угоди, мав можливість ознайомитися з її змістом та розумів, що станом на 28 травня 2019 року має заборгованість у розмірі 122 784,88 грн., яка у разі виконання ним умов додаткової угоди зменшиться на 89 473,97 грн. При підписанні угоди, банком було списано пеню 88 290,96 грн. та штраф 1 182,96 грн., загальна сума боргу після підписання угоди складала 33 310, 91 грн., яка мала бути сплачена в період з 28 травня 2019 року по 25 листопада 2019 року. 
При цьому апелянт зауважує, що сума 4 998 грн. це погашення заборгованості саме за кредитним договором SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року, а не за додатковою угодою. Додатковою угодою визначено лише порядок та строк внесення погашень за кредитним договором SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року. 
Апелянт зауважує на тому, що зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, відповідачем не погашена заборгованість як за кредитним договором SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року, так і за рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року, тому позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають до задоволення, що повністю узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду, наведеною в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс-15, від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі 921/107/15-г/16, постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 18 вересня 2019 року у справі № 200/4202/14-ц, від 16 липня 2020 року у справі № 570/747/17, від 08 липня 2020 року у справі № 522/7252/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 175/3530/14, від 04 липня 2018 року у справі № 362/5659/16-ц, від 13 березня 2020 року у справі № 500/3433/16-ц та від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» - залишити без задоволення та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у апеляційній інстанції в розмірі 5 000 грн. 
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін, з наступних підстав.
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, 13 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, що ним не заперечувалося (том 1 а.с.5,19-26). 
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 визнавав той факт, що на підставі вказаної заяви йому надавалася можливість користуваня кредитними коштами, а у зв`язку з невиконанням ним умов договору, рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 у справі № 177/1347/17 з нього стягнуто заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 13 жовтня 2010 року станом на 31 травня 2017 року, в загальному розмірі 25 849,50 грн., з яких заборгованість за кредитом 11 930 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 11 412,38 грн., заборгованість за пенею та комісією 800 грн., а також штрафи фіксована частина 500 грн. та відсоткова складова 1 207,12 грн. Вказане підтверджене копією рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 29 грудня 2017 року (том 1 а.с.64-65).
Вказане рішення звернуто стягувачем АТ КБ «ПриватБанк» до примусового виконання, що не заперечувалося сторонами та підтверджується інформацією з Криворізького РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального відділення ДВС, згідно якої в рамках виконавчого провадження № 56202101 від 17 квітня 2018 року по виконанню виконавчого листа № 177/1347/17 щодо стягнення суми боргу 25 849,50 грн., звернено стягнення на пенсію боржника та станом на 21 травня 2021 року сума боргу зменшилася до 17 452,82 грн., у зв`язку зі стягненням 8 396,68 грн. в рахунок погашення боргу, станом на лютий 2022 року розмір сплаченого боргу в рамках виконавчого провадення вже склав 10 345,75 грн., а станом на червень 2022 року – 11 142,75 грн., залишок боргу складав 14 706,75 грн. (том 1 а.с. 66-67,68-69, 70, 177-178, 216-217).
З вказаного розрахунку слідує, що сума заборгованості стягнута на підставі рішення суду від 12 жовтня 2017 року стягувалася в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження». 
28 травня 2019 року між сторонами було укладеного Додаткову угоду до договору № SAMDN52000062636637 від 10 травня 2012 року, зі змісту якої слідує, що вона укладалася з метою створення сприятливих умов для виконання Клієнтом зобов`язань за кредитним договором № SAMDN52000062636637 від 10 травня 2012 року. Відповідно до п.1.1. Додаткової угоди сторони узгодили, що сума заборгованості, яка виникла в період з дати укладення договору до дати підписання цієї Угоди складає 122 784,88 грн. За умовами угоди банк здійснює прощення (анулювання) частини заборгованості, що виникла в період з дати надання Клієнтові кредиту, а саме здійснює прощення відсотків 0 грн., пені 88 290,99 грн. та штрафу 1 182,98 грн. (п. 1.2 угоди).
Сторони погодили строк повернення кредиту до 25 листопада 2019 року та відсоткову ставку за кредитом 0,01 %, а погашення кредиту мало здійснюватися на картку № НОМЕР_1 в такому порядку: подальше погашення заборгованості здійснюється клієнтом шляхом здійснення платежів у розмірі 4 718,87 грн. до 25 числа місяця протягом 6 місяців, розмір останнього платежу - 4 718,91 грн. (п. 1.5 Угоди). При цьому, згідно п. 1.6-1.7 Додаткової угоди, вона укладена під відкладальну обставину, відповідно до якої прощення боргу та зміна відсоткової ставки на 0,01 % відбувається лише у разі виконання клієнтом умов договору визначених пунктом 1.5 Угоди, а у разі порушення клієнтом п. 1.5.2 угоди чи будь-якого зобов`язання за договором на 31 день, умова прощення боргу та умова щодо процентної ставки 0,01% не застосовується. У разі прострочення виконання понад 31 день безперервно, терміном повернення кредиту є 31-й день з моменту такого порушення, але не пізніше 25 листопада 2019 року. Пуктом 1.7.3 визначено черговість погашення заборгованості, а п. 1.8 клієнт доручив банку списувати грошові кошти з його рахунків в межах сум до сплати (том 1 а.с.6).
Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на невиконання відповідачем ОСОБА_1 умов Додаткової угоди № SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року у зв`язку з чим, станом на 04 січня 2021 року, за вказаною Додатковою угодою утворилась заборгованість у розмірі 97 396,71 грн.
Звертаючись до суду з зустрічним позовом про захист прав споживачів, визнання Додаткової угоди недійсною та зобов`язання вчинити певні дії ОСОБА_1 посилався на те, що підписуючи вказану Додаткову угоду, він сприймав її як угоду реструктуризації заборгованості вже стягнутої з нього рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року, оскільки він був обізнаний з існуванням такого рішення суду, визнав факт стягнутої з нього заборгованості, погашення якої здійснювалося шляхом вирахування частин боргу з його пенсії, в порядку примусового виконання рішення суду.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості банком заборгованості в розмірі 97 396,71 грн. та з того,що укладаючи Додаткову угоду від 28 травня 2019 року ОСОБА_1 діяв під впливом помилки щодо правової природи вказаного договору, його прав та обов`язків за вказаною угодою, оскільки укладення цієї угоди не відповідало дійсній волі ОСОБА_1 , при цьому Банк вказану обставину не визнає, продовжує нараховувати відсотки за нібито користування кредитом та пеню вже після укладення цієї додаткової угоди, відсутність права на їх нарахування не визнає, чим безумовно порушує права споживача, створюючи уявні борги.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633ЦКУкраїни, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як убачається із матеріалів справи, 13 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, що ним не заперечувалося (том 1 а.с.5,19-26). 
Матеріалами справи підтверджено, та сторони не оспорюють того, що єдиним кредитним договором, за яким фактично ОСОБА_1 отримував грошові кошти в кредит, є заява-анкета б/н від 13 жовтня 2010 року, кредитну картку за якою було отримано 10 травня 2012 року з встановленням кредитного ліміту 15 травня 2012 року, що слідує з виписки по рахунку, при цьому вказаному кредитному договору було присвоєно референт SAMDN52000062636637 (том 1, 74,98-134).
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов Договору про надання банківських послуг, рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 у справі № 177/1347/17, яке набрало законної сили 29 грудня 2017 року, з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 13 жовтня 2010 року станом на 31 травня 2017 року, в загальному розмірі 25 849,50 грн., з яких заборгованість за кредитом 11 930 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 11 412,38 грн., заборгованість за пенею та комісією 800 грн., а також штрафи фіксована частина 500 грн. та відсоткова складова 1 207,12 грн. (том 1 а.с.64-65).
З виписок по рахункам ОСОБА_1 слідує, що в період з 15 травня 2012 року по 31 травня 2017 року (дата станом на яку стягнуто заборгованість за кредитним договором від 13 жовтня 2010 року), ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, що ним не заперечувалося та підтверджується даними виписки по його рахунку. Заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 жовтня 2010 року станом на 31 травня 2017 року встановлена рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили.
При цьому, після 31 травня 2017 року ОСОБА_1 не користувався кредитними коштами, здійснював виключно погашення боргу, що слідує з виписок по його рахункам, проте банк продовжував нараховувати йому суми відсотків та штрафних санкцій, за рахунок яких збільшував суму заборгованості, яка згідно виписки станом на 28 травня 2019 року складала 118 121,50 грн. (том 1 а.с.76-79).
Як убачається із матеріалів справи, 28 травня 2019 року між сторонами було укладеного Додаткову угоду до договору № SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року, зі змісту якої слідує, що вона укладалася з метою створення сприятливих умов для виконання Клієнтом зобов`язань за кредитним договором № SAMDN52000062636637 від 10 травня 2012 року та відповідно до п.1.1. угоди сторони узгодили, що сума заборгованості, яка виникла в період з дати укладення договору, а саме з 13 жовтня 2010 року, до дати підписання цієї Угоди складає 122 784,88 грн. Тобто, позивачем за первісним позовом до суми заборгованості за Додатковою угодою № SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року було включено стягнуту судом заборгованість за період з 13 жовтня 2010 року по 31 травня 2017 року, що свідчить про несправедливість та мінливість умов Додаткової угоди.
При цьому, ОСОБА_1 посилається на те, що підписуючи оспорювану ним Додаткову угоду, він сприймав її як угоду реструктуризації заборгованості вже стягнутої з нього рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року, оскільки він був обізнаний з існуванням такого рішення суду, визнав факт стягнутої з нього заборгованості, погашення якої здійснювалося шляхом вирахування частин боргу з його пенсії, в порядку примусового виконання рішення суду.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За приписами частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Беручи до уваги викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладаючи додаткову угоду від 28 травня 2019 року ОСОБА_1 діяв під впливом помилки щодо правової природи вказаного договору, його прав та обов`язків за вказаною угодою, оскільки укладення цієї угоди не відповідало дійсній волі ОСОБА_1 , при цьому банк вказану обставину не визнає, продовжує нараховувати відсотки за нібито користування кредитом та пеню вже після укладення цієї додаткової угоди, відсутність права на їх нарахування не визнає, чим безумовно порушує права споживача, створюючи уявні борги, тому з метою захисту порушеного права ОСОБА_1 .
На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» через недоведеність та необґрунтованість Банком заборгованості в розмірі 97 396,71 грн. та наявність правових підстав для часткового задоволення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1   з огляду на те, щоукладаючи Додаткову угоду від 28 травня 2019 року ОСОБА_1 діяв під впливом помилки щодо правової природи вказаного договору, його прав та обов`язків за вказаною угодою, оскільки укладення цієї угоди не відповідало дійсній волі ОСОБА_1 , при цьому Банк вказану обставину не визнає, продовжує нараховувати відсотки за нібито користування кредитом та пеню вже після укладення цієї додаткової угоди, відсутність права на їх нарахування не визнає, чим безумовно порушує права споживача, створюючи уявні борги.
При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що оспорювана  ОСОБА_1 . Додаткова угода повністю відповідає вимогам та нормам законодавства, відповідає волі сторін, які були вільними при її укладенні, для яких її виконання є обов`язковим, була укладена між сторонами з метою створення сприятливих умов для виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором,  ОСОБА_1  при укладенні договору мав можливість ознайомитися з її змістом, розумів її та жодного разу не звертався до Банку за поясненнями змісту умов Додаткової угоди, умови Додаткової угоди виконував добровільно, оскільки умови договору мають бути реальними, ґрунтуватися на принципах розумності та справедливості, тим більше у договорах приєднання, стороною яких є споживач. Більш того,  ОСОБА_1  вказував, що підписуючи вказану додаткову угоду, він вважав, що укладає договір реструктуризації заборгованості, що вже стягнута рішенням суду, що ймовірно мало місце, оскільки в її змісті вказано, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання клієнтом зобов`язань за кредитним договором від 10 травня 2012 року, який, як фактично було встановлено, є договором від 13 жовтня 2010 року, інших кредитних договір ОСОБА_1  не укладав, інших грошових коштів не отримував та ними не користувався. 
Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги позивача за первісним позовом про те, що відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, особа, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним та про те, що відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 570/747/17, для визнання правочину недійним, як укладеного під впливом помилки, необхідно щоб помилка мала істотне значення, при цьому визнаючи помилкою укладання Додаткової угоди, суд першої інстанції зазначив, що відповідач нібито помилився щодо правової природи вказаного договору, однак помилка у мотивах правочину або ж неправильне його тлумачення, не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки з урахуванням віку ОСОБА_1 , відсутності юридичної обізнаності та не орієнтування ОСОБА_1 в питаннях кредитування, враховуючи обставин справи, зміст додаткової угоди, суми платежів які він мав внести за її умовами, що є близькими до суми заборгованості стягнутої рішенням суду від 12 жовтня 2017 року, та відсутності підстав для нарахування та відповідно визнання позичальником боргу в сумі 122 784,88 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при підписанні вказаної додаткової угоди ОСОБА_1 помилявся як щодо її правової природи, вважаючи укладений договір договором реструктуризації вже стягнутого рішенням суду боргу, так і щодо змісту прав та обов`язків сторін, вважаючи, що він має сплачувати лише вже стягнуту заборгованість з її розстроченням на шість платежів.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що позивачем за первісним позовом не було порушено вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ОСОБА_1 особистим підписом засвідчив, що він погодився а отримання у кредит коштів саме на умовах, зазначених в Додатковій угоді, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його, оскільки матеріалами справи підтверджено той факт, що Додаткова угода була складено позивачем за первісним позовом з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона містила несправедливі умови, а ОСОБА_1 , підписуючи вказану додаткову угоду, вважав, що укладає договір реструктуризації заборгованості, що вже стягнута рішенням суду, оскільки в змісті Додаткової угоди вказано, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання клієнтом зобов`язань за кредитним договором від 10 травня 2012 року, який, як фактично було встановлено, є договором від 13 жовтня 2010 року, інших кредитних договір ОСОБА_1 не укладав, інших грошових коштів не отримував та з моменту стягнення заборгованості за договором б/н від 13 жовтня 2010 року кредитними коштами не користувався. 
Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги позивача за первісм позовом про те, що ОСОБА_1 , при укладенні Додаткової угоди, мав можливість ознайомитися з її змістом та розумів, що станом на 28 травня 2019 року має заборгованість у розмірі 122 784,88 грн., яка у разі виконання ним умов додаткової угоди зменшиться на 89 473,97 грн. При підписанні угоди, банком було списано пеню 88 290,96 грн. та штраф 1 182,96 грн., загальна сума боргу після підписання угоди складала 33 310, 91 грн., яка мала бути сплачена в період з 28 травня 2019 року по 25 листопада 2019 року, оскільки підписуючи вказану додаткову угоду, вважав, що укладає договір реструктуризації заборгованості, що вже стягнута рішенням суду. 
Посилання апелянта на те, що сума 4 998 грн. це погашення заборгованості саме за кредитним договором SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року, а не за додатковою угодою, при цьому Додатковою угодою визначено лише порядок та строк внесення погашень за кредитним договором SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки ОСОБА_1 не укладав з позивачем за первісним позовом кредитного договору SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року та будь-яких коштів за ним не отримував, тому Додатковою угодою не могло бути визначено будь якого порядку та строків внесення погашень за кредитним договором SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року. 
Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача за первісним позовом про те, що зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, відповідачем не погашена заборгованість як за кредитним договором SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року, так і за рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року, тому позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають до задоволення, що повністю узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду, наведеною в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс-15, від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі 921/107/15-г/16, постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 18 вересня 2019 року у справі № 200/4202/14-ц, від 16 липня 2020 року у справі № 570/747/17, від 08 липня 2020 року у справі № 522/7252/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 175/3530/14, від 04 липня 2018 року у справі № 362/5659/16-ц, від 13 березня 2020 року у справі № 500/3433/16-ц та від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, оскільки вказані висновки Верховного Суду викладені при ухваленні судових рішень за інших фактичних обставин, ніж справа, що переглядається. 
При цьому поислання апелянта на те, що зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, відповідачем не погашена заборгованість як за кредитним договором SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року, так і за рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року, є безпідставними, оскільки за Додатковою угодою SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року великий В.В. не має зобов`язань, оскільки вона є недійсною, а кредитного договору SAMDN52000062636637 від 28 травня 2019 року взагалі не існує. А невиконання ОСОБА_1 рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року не свідчить про наявність нової заборгованості за єдиним договором б/н від 13 жовтня 2010 року, за яким останній отримував кредитні кошти. 
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.  За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:  1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 01 березня 2023 року, клієнт ОСОБА_1 зобов`язався сплатити адвокату гонорар за домоволеністю сторін, розмір якого визначається в акті про приймання-передачу наданих послуг (том 2 а.с.136).
Як слідує з акта виконаних юридичних послуг за договором про надання правничої допомоги б/н від 01 березня 2023 року, сума витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу склала 5 000 грн., при цьому вказаний акт містить детальний опис наданих адвокатом послуг та їх вартість, час витрачений адвокатом, а також кількість судових засідань в яких буде приймати участь представник, що відповідає матеріалам справи. Великий В.В. сплатив гонорар адвокату, що підтверджено кивтанцією № від 14 березня 2023 року (а.с. том 2 а.с.140).
Беручи до уваги викладене, зокрема те, що судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені ним та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 12 квітня 2023 року. 

Головуючий: 

Судді: