УХВАЛА

26 травня 2023 року 
м. Київ 

справа № 640/1197/20
адміністративне провадження № К/990/17058/23  
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка  С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сьомої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним і скасування рішення та поновлення на роботі,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Сьомої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Сьомої кадрової комісії від 19 грудня 2019 про неуспішне проходження ним атестації; визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2154ц про звільнення його з посади заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуваннями кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру»  з 24 грудня 2019 року; поновити його на посаді заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуваннями кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України, а у разі створення Офісу Генерального прокурора -  на аналогічній посаді в Офісі Генерального прокурора та в органах прокуратури; стягнути з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, з моменту звільнення з 24 грудня 2019 року до дня поновлення на посаді.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення Сьомої кадрової комісії від 19 грудня 2019 року №1013 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2154ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуваннями кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру»  з 24 грудня 2019 року. Поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури України на посаді заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуваннями кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України або на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора з 24 грудня 2019 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 5 835 425, 06 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року скасовано рішення суду першої інстанції та в позові відмовлено. 
У 2022 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до Верховного Суду з касаційними скаргами.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 19 квітня 2022 року первісну касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала.
У травні 2022 року позивач повторно подав касаційну скаргу.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 21 червня 2022 року поновлено пропущений процесуальний строк та відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та з урахуванням підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, так як справу розглянуто судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
Підставою перегляду судового рішення Верховний Суд визначив неврахування висновків Верховного Суду  щодо застосування  пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221, викладеному у постановах Верховного Суду №№640/476/20, 340/3563/20, 640/449/20, 814/886/17.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного суду від 06 квітня 2023 року закрито касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, так як висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на якій послався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
10 травня 2023 року ОСОБА_1 утретє подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року. Заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, повторно просить на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України переглянути і скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції  залишити без змін.
Предметом спору у цій справі є правомірність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором та наказу про звільнення його з цих підстав з органів прокуратури.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)       статтею 328    цього Кодексу підстави (підстав). 
Так, підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, заначив незастосування висновків Верховного Суду, сформованих у постановах, ухвалених у справах №№640/476/20, 340/3563/20, 640/449/20, 814/886/17, 520/12484/2020, 640/22661/20, 640/1520/20, 640/158/20,  819/330/19, 2040/6763/18, 640/154/20 і надалі у тексті скарги ОСОБА_1 наводить інші приклади справ, без зазначення норм права, щодо яких такий висновок сформовано.
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.
За приписами статті 328 КАС України відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої цієї статті можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.
Водночас застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору.
Перевіряючи аргументи ОСОБА_1 щодо незастосування висновків Верховного Суду, сформованих в указаних ним постановах, перелік яких наведено у тексті касаційної скарги, Судом установлено, що заявником лише наведено низку справ, що переглядалися судом касаційної інстанції, без конкретизації норми, щодо якої такий висновок викладено, а доводи скарги зводяться до аналізу змісту  цих постанов, без взаємозв`язку з обставинами цієї справи, що мають індивідуальний характер.
Так, зміст судових рішень у цій справі (№640/1197/20) свідчить про те, що приймаючи  рішення, суд першої інстанції виходив саме з оцінки фактів, виявлених під час перевірки роботи позивача в органах прокуратури, що на думку кадрової комісії, викликало сумніви у його доброчесності. Суд першої інстанції також послався на невмотивованість оскарженого рішення цієї комісії, оскільки оцінюючи докази у справі та доводи сторін у їхній сукупності, суд дійшов висновку, що рішення кадрової комісії стосовно позивача не відповідає критеріям обґрунтованості та неупередженості, так як відповідачами не надано доказів, що підтверджують достовірність виявленої щодо позивача інформації.  
Натомість, перевіряючи рішення суду першої інстанції та скасовуючи його, суд апеляційної інстанції детально проаналізував усі виявлені кадровою комісією факти біографії ОСОБА_1 та дійшов протилежного висновку щодо його доброчесності, так як докази, надані відповідачами на їхнє підтвердження, на думку суду, свідчили саме про обґрунтованість сумнівів щодо його доброчесності.
Суд апеляційної інстанції також перевірив рішення кадрової комісії на предмет його обґрунтованості та указав, що воно містить належну мотивацію із наведенням конкретних фактів службової біографії позивача. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Отже, аналізуючи ті ж самі докази у справі і доводи сторін, суди прийшли до протилежних висновків, тобто мотиви судових рішень мають суто оціночний характер і обґрунтовані саме доведеністю/недоведеністю обставин, встановлених судами у цій справі.
Водночас, у касаційній скарзі наведено аргументи, що мають оціночний характер і мотиви заявника зводяться саме до питань щодо переваги і достовірності доказів у цій справі, вирішення яких, в силу приписів частини другої статті 341 КАС України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.
Крім того, більшість зазначених у касаційній скарзі ОСОБА_1 постанов Верховного Суду ( №№640/476/20, 340/3563/20, 640/449/20, 814/886/17, 819/330/19, 2040/6763/18, 640/154/20, 120/3794/20-а, 640/1598/20, 640/537/20, 640/25187/19, 640/26168/19, 640/1208/20) було ухвалено ще до прийняття судом апеляційної інстанції оскарженої постанови, проте звертаючись до Верховного Суду у квітні 2022 року з черговою скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України (надалі за якою і саме з цієї підстави було відкрито касаційне провадження у цій справі), заявник жодним чином не згадував про ці судові рішення у попередніх касаційних скаргах, що свідчить про його формальний підхід до реалізації ним права на касаційне оскарження. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновком суду апеляційної інстанцій щодо правомірності та обґрунтованості  оскаржуваного рішення кадрової комісїї. 
Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі. 
Отже, у скарзі відсутні обґрунтовані мотиви, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.
Тому, лише загальні посилання на застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, Суд
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сьомої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним і скасування рішення та поновлення на роботі повернути особі, яка її подала.
2. Копію ухвали направити заявнику та іншим учасникам справи за допомогою ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.   
Суддя                                                                                                      С.А. Уханенко