Номер провадження: 22-ц/813/408/23 
Справа № 511/2413/19
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Комлевої О.С., Цюри Т.В., 
за участю секретаря - Малюти Ю.С.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 23 січня 2020 року у складі судді Бобровської І.В.,
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України.
Заява обґрунтована тим, що заявник ІНФОРМАЦІЯ_2 народився в м. Южно - Сахалінськ Сахалінської області, а в 1965 року з батьками переїхав до Магаданської області, де жив до призову до Радянської Армії у 1978 року Ольським РВК Магаданської області. У грудні 1978 року він самовільно залишив військову частину, а в травні 1980 року був заарештований у м. Одесі та засуджений військовим трибуналом Одеського гарнізону до 7 років позбавлення волі. З 1980 року по 1984 рік відбував покарання у колонії с. Біленьке Запорізської області (№99), з 1984 року по 1987 рік на тюремному режимі у м. Івано-Франківськ. Після звільнення у 1987 році вибув до батьків у м. Ростов на Дону. У м. Ростов на Дону у 1987 році отримав паспорт громадянина СРСР, зразка 1974 року. У 1987 році переїхав до м. Запоріжжя, уклав шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у них від шлюбу народився син - ОСОБА_3 . У 1989 році розірвав шлюб. З 1987 року працював на різних підприємствах. 01.02.1991 року заявник уклав шлюб з ОСОБА_4 , 16.04.1992 вищевказаний шлюб було розірвано. За весь час шлюбу за кордон не виїжджав. Станом на 24.08.1991 року проживав у м. Запоріжжі. У 1993 році заявник поїхав на відпочинок до м. Одеси, де познайомився зі ОСОБА_5 , з якою почав проживати цивільним шлюбом. У 1993 році вони переїхали до с. Новодмитрівка Роздільнянського району Одеської області, де працював слюсарем та доярем до 2002 року. Він досі проживає у вказаному селі, радянський паспорт ним було втрачено. 21.11.2018 року він звернувся до Роздільнянського РВ ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про оформлення паспорту громадянина України. 23.01.2019 його особу було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи, але належність до громадянства України підтверджена не була.
Рішенням Роздільнянського районного суду м. Одеської області від 23 січня 2020 року заяву задоволено.Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 року.
Вважаючи рішення суду таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Вважає, що встановлення факту проживання на території України є спробою заявника уникнути процедури набуття чи прийняття громадянства України згідно ст. 9 ЗУ «Про громадянство України».
Заявник його представник та представник заінтересованої особи в судове засідання 01.06.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає в повній мірі.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Южно- Сахалінськ Сахалінської області, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 . 
У 1965 році заявник ОСОБА_1 з родиною переїхав до Магаданської області, де жив до призиву у армію до 1978 року. 
У 1980 році був заарештований у м. Одесі та засуджений на 7 років. 
З 1980 року по 1984 рік відбував покарання у с. Біленьке Запорізської області. 
З 1984 рік по 1987 рік перебував у місцях позбавлення волі у м. Івано- Франківськ. 
У 1987 році ОСОБА_1 після звільнення поїхав до м. Ростова на Дону до батьків, де закінчив автошколу. 
У 1988 році переїхав до м. Запоріжжя разом з батьками, де одружився, що підтверджується повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу №00024820750 від 05.12.2019. 
Відповідно до вищевказаного витягу також встановлено, що документами, що посвідчує особу ОСОБА_1 на момент реєстрації шлюбу був паспорт, серії НОМЕР_2 , виданий ВВС Ворошиловського райвиконкому м. Ростов на Дону, 27.05.1987. 
Факт отримання заявником ОСОБА_1 паспорту також підтверджується листом Головного управління міністерства внутрішніх справи Російської Федерації по Ростовській області від 25.11.2019 №3/197718477986. 
На підставі довідки голови АТ «Запоріжгаз» від 11.10.2019 №159/24 «Про підтвердження трудового стажу та перейменування підприємства» встановлено, що ОСОБА_1 з 10.12.1987 працював водієм автотранспортних засобів. 27.04.1989 ОСОБА_1 було видано дублікат трудової книжки, серії НОМЕР_3 . 
На підставі архівної довідки ПАТ «Запорожсталь» від 19.02.2019 №2010082 встановлено, що 01.12.1989 ОСОБА_1 працював в цеху доменом печі по 5 ЧМ-1 розряду. 
Відповідно до листа в.о. начальника Дніпровського районного у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 27.04.2019 №1766/17.4-04-37 від 01.02.1991 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Ленінського району м. Запоріжжя від 05.03.1992. 
У рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.1992 в мотивувальній його частині зазначено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбу з лютого 1991 року, однак з листопада 1991 року шлюбні стосунки припинені. 
На підставі довідки військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 від 11.09.2019 року №ВО №2104 встановлено, що ОСОБА_1 , 1960 р.н., 20.09.1991 вибув до ІНФОРМАЦІЯ_4, до зняття з реєстраційного обліку проживав за адресою: АДРЕСА_2 . 
У 1993 році заявник познайомився зі своєю теперішньою цивільною дружиною та переїхав до с. Новодмитрівка Роздільнянського району Одеської області, де працював на фермі до 2002 року. Вищевказане підтверджується листом в.о. начальника відділу «Трудовий архів при Роздільнянській районній раді» від 28.09.2018 року №220/08-19. 
З 2006 року заявник ОСОБА_1 працював в ООО «Іва», що підтверджується довідкою директора СТОВ «Іва» від 03.12.2019 №91. 
Всі вищевказані факти підтверджуються висновком за результатами проведення процедури встановлення особи Роздільнянського РВ ГУДМС України в Одеській області від 23.01.2019. Відповідно до вказаного висновку встановлено особу ОСОБА_1 , належність до громадянства України не підтверджено. 
Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.
Метою встановлення даного факту позивач зазначив - зіткнення з проблемами пов`язаними з відсутністю паспорту та нелегальності його перебування на території України.
Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (на 13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Закон України "Про громадянство України " в редакції від 18 січня 2001 року, відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України.
Пунктами 1 та 2 частини першої ст. 92 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, правосуб`єктність громадян України, громадянство, правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначаються виключно законами.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
За приписами статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що за наявними у справі доказами підтверджується факт того, що ОСОБА_1 постійно проживає на території України впродовж тривалого терміну та зокрема станом на 24 серпня 1991 року, що є підставою для задоволення заяви.
Доводи апеляційної скарги про недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) не заслуговують на увагу оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року N 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2021 року в справі N 523/14707/19 (провадження N 61-16116св20).
Доводи апелянта про те, що оскільки Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заперечує проти встановлення факту постійного проживання на території України за період на 24.08.1991 тому наявний спір про право є помилковими, так як у даній справі метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання паспорта громадянина України, що свідчить про відсутність спору про право.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 23 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 12.06.2023

Головуючий:
                                               
Судді: